Institució creada l'any 1758 pel foment i la protecció de la indústria i el comerç català. Promogué la formació tècnica i les arts amb la creació de 'L'Escola de Nàutica (1769) les escoles de Química i Taquigrafia (1805), l'Escola de Botànica (1807) i el 1775 l'Escola Gratuïta de Disseny (1775). La institució s'ubicà en l'edifici de la Llotja de Mar, on havia estat la institució del Consolat del Mar. L'actual Cambra Oficial de Comerç, Indústria, Serveis i Navegació de Barcelona, creada el 1886, és la seva continuadora. El nom anterior Mendizábal, va ser canviat durant el franquisme per eliminar del nomenclàtor una persona considerada antieclesiàstica per haver impulsat la desamortització dels ordes religiosos i confiscació dels seus béns per l'Estat (1836-1837). Un bar al número 2 del carrer recorda l'antic nom.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor. http://www.bcn.cat/nomenclator/

Saule de Tars (1-7 Tars- Roma 64-67). Fariseu que perseguirà als cristians fins a la seva conversió. Propagador del cristianisme i escriptor dels textos més antics del nou testament. Pateix martiri a Roma. La denominació del carrer ve donada pel monestir de Sant Pau del Camp, del que la notícia documental més antiga que hi ha és la làpida funerària del comte Guifré II, mort l'any 911. El carrer segueix el traçat del camí que unia el monestir a la ciutat. A partir de la construcció de la muralla de la Rambla al segle XIII i la del Raval, segles XIV i XV el traçat quedarà fixat entre el portal de la Boqueria i el portal de Sant Pau. La part del carrer a tocar a la Ronda Sant Pau, ha estat popularment coneguda com la bretxa Sant Pau, nom que es podria remuntar al setge de Barcelona de 1705 on els exèrcits aliats van obrir un esvoranc a la muralla en aquest indret.
VV.AA. (1992). Catalunya Romànica. Volum XX. El Barcelonès. El Baix Llobregat. El Maresme. Barcelona: Enciclopèdia catalana.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

Oleguer Bonestruga (1060-1137), bisbe de Barcelona i arquebisbe de Tarragona, canonitzat l'any 1675. El seu sepulcre barroc està a la capella del santíssim de la catedral de Barcelona i es pot visitar el cambril i visualitzar l'urna funerària cada 6 de març, dia de la seva onomàstica. El carrer es va obrir l'any 1791.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Nomenclàtor 1980 de les Vies Públiques de Barcelona (modificació de n80: ampliació o rectificació).; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009

Nom que recorda el pas de ronda de la muralla proper al portal de Sant Pau. La construcció de la muralla en aquest tram es va finalitzar l'any 1389.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

Nom que recorda el pas de ronda de la muralla proper al portal de Sant Antoni. La construcció de la muralla en aquest tram es va finalitzar l'any 1377.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009; Cubeles, Albert. La muralla medieval de Barcelona i els seus portals. Barcelona: Ajuntament, 2007.

Antoni Abad 231-350, monjo cristià, és un dels fundadors de l’eremitisme, patró dels animals. En la seva festivitat el 17 de gener, es fa la tradicional benedicció d’animals anomenada els tres tombs. El carrer formava part de la via augusta romana, rep la denominació al segle XV per l'hospital església i convent de Sant Antoni que es va construir entre els anys 1433-1477.
Figuerola Rotger, Pere Jordi. (2003). L'Art Gòtic a Catalunya. Arquitectura II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana.

Camí medieval, un dels primers carrers poblat del barri, ja des de l’edat mitjana. El nom de Robadors, prové d’haver existit la casa d’una família important amb aquest cognom, una escriptura de l’any 1363 cita el carrer amb el nom actual.
Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l’AHCB. 1922; Claramunt, Savador. El arrabal de las Ramblas en la Barcelona del siglo XV. En la España Medieval, 7, 1407-1431, 1985.

Camí que seguia el traçat de l’antiga via Augusta romana. La denominació li ve de l'Hospital de la Santa Creu (1401-1926), que tenia el seu accés principal en aquest carrer.
Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l’AHCB. 1922; Claramunt, Savador. El arrabal de las Ramblas en la Barcelona del siglo XV. En la España Medieval, 7, 1407-1431, 1985.

Joan Colom (? - 1229), canonge de la catedral de Barcelona. L'any 1219, fundà l'Hospital d'en Colom que ocupava part de l'actual plaça, i del que encara es conserva una font, "la pica d'en Colom" al carrer Hospital. L'any 1401, es fusiona amb altres centres assistencials per la creació de l'Hospital de la Santa Creu.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor. http://www.bcn.cat/nomenclator/
; J. M. ROCA, “Lo bressol de l’Hospital de la Santa Creu”, Anuario del Hospital de la Santa Cruz III-IV, 1921-1922, p. 5-87.

El nom ve donat pel desaparegut convent del Carme, fundat entre el 1291 i 1292. En la bullanga de 1835 fou assaltat, l'església va ser cremada i el convent va sobreviure amb pocs danys. El 1838 els edificis van passar a ser propietat de l'Ajuntament on es va instal·lar la Universitat, fins el trasllat d'aquesta al nou edifici (1872). El 1874 es va enderrocar i el seu solar es va urbanitzar.
Barraquer i Roviralta, Gaietà. Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Vol. I. Imp. J. Altés y Alabart, Barcelona, 1906.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

L'origen del nom podria ser una fita o pedró per assenyalar els camins en direcció a la ciutat. A la plaça s'aixecà l'any 1673 un monument dedicat a Santa Eulàlia, que substituí una antiga imatge de sant Hipòlit, i possiblement anteriorment hi havia una creu.
Cirici, Alexandre.Barcelona pam a pam. Barcelona: Teide, 1971.; Fabre, Jaume; Huertas, Josep M.; Bohigas, Pere. Monuments de Barcelona. Barcelona: L'Avenç, 1984.; Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni. Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009.

Marià Fortuny i Marsal (1838-1874) Pintor, dibuixant i gravador català. Representat en una escultura de 1922, obra de Miquel i Llucià Oslé, en el mateix carrer.
Vives, Rosa. Fortuny, gravador: estudi crític i catàleg raonat. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1991.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

El nom prové de convent de la Mare de Déu de Bonsuccés de l’orde dels servites, consagrat l’any 1635.
Cayetano Barraquer y Roviralta. Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Imprenta de Francisco J. Altés. Barcelona, 1906.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

El nom prové del beatari fundat per Joana Fornés l’any 1554, que es convertirà en el monestir de Santa Isabel el 1562. Les monges eren popularment denominades Elisabets.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.

El nom del carrer prové dels talladors de carn que hi havia. També donava nom a un portal de la muralla construït l’any 1368.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Cirici, Alexandre.Barcelona pam a pam. Barcelona: Teide, 1971.; Cubelles, Albert. La muralla medieval de Barcelona i els seus portals. Barcelona: MUHBA, 2007.

Primer monarca del regne d’Astúries, segle VIII.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor. http://www.bcn.cat/nomenclator/

El nom prové per l’edifici de la Universitat de Barcelona, obra d’Elies Rogent, inaugurat l’any 1874.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; VV.AA. Elies Rogent i la Universitat de Barcelona. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1988.

El nom prové del Monestir de Santa Maria de Montalegre, de canongesses augustinianes que es van establir a la ciutat l’any 1362.
Masabeu, Josep. Santa Maria de Montalegre. Església de l'antiga Casa de Caritat. Centenari 1902-2002. Terrassa: Albada, 2004.

El nom prové del Monestir de la Mare de Déu dels Àngels de monges dominiques, ubicades extramurs i que l’any 1562 es traslladaren a la plaça que condueix al carrer.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

El nom prové del Monestir de la Mare de Déu dels Àngels de monges dominiques, ubicades extramurs i que l’any 1562 es traslladaren a la plaça.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

El nom prové del Monestir femení cistercenc de Santa Maria de Valldonzella, establert a l'antiga Casa del Priorat de Santa Maria de Natzaret des de 1670.
Albacete i Gascón, Antoni; Güell, Margarida. El reial monestir de Santa Maria de Valldonzella (1147-1922). Barcelona: Abadia de Montserrat, 2013.

El nom prové d’una ermita del segle XV que va ser incorporada al convent dels Àngels l’any 1561.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

Ramon Llàtzer de Dou i de Bassols (1742-1832). Jurista, polític, economista i religiós català. Diputat i president de les Corts de Cadis (1810), canceller de la Universitat de Cervera.
Brocà, Guillem M. Biografia de D. Ramon Llàtzer de Dou i de Bassols. Barcelona: Ajuntament Constitucional de Barcelona, 1916.; Barraquer i Roviralta, Gaietà. Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Vol. I. Barcelona, 19

Segons Victor Balaguer el nom és una corrupció de la paraula Joglar, el carrer està documentat des de 1387.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865. ; Bofarull, A. Guía-Cicerone de Barcelona: aumentado, corregido y vindicado, 1855.

Federico Carlo Gravina (1756-1806). Mariner i militar sicilià al servei de la monarquia d'Espanya.

Gaspar Melchor María de Jovellanos y Ramírez (1744-1811). Escriptor, jurista i polític il·lustrat.

Moretó, B. coord. Guía de arquitectura de Barcelona. Plaza & Janés, 1987.
Etiquetes relacionades amb el nom del carrer

El nom prové del treball de preparació dels rams de flors, establertes en aquest carrer des del segle XVI.

Fèlix Torres i Amat de Palou (1772-1847). Eclesiàstic, escriptor i polític català. Membre de l'Acadèmia de Bones Lletres (1816). Forma part de la Junta de govern durant el Trienni Liberal (1820). Canonge a Barcelona i bisbe d'Astorga (1833-47). Senador per Barcelona (1837 i 1840). Redactà la versió en llengua castellana de la Bíblia. És considerat un dels precursors de la Renaixença.
Pladevall, Antoni. Història de l'Església a Catalunya. Barcelona: Claret, 2007.; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor. http://www.bcn.cat/nomenclator/

Bernat de Claravall (1090-1153), abat del Cister, i inspirador de l'arquitectura d'aquest orde monàstic. Reformador eclesiàstic, va elaborar el reglament dels cavallers Templers. Escriptor de nombroses cartes i homilies. El carrer està ubicat on havia estat el convent cistercenc femení de Valldonzella.

Carrer que s’obre al segle XIX (documentat en mapa de 1855) per donar accés al convent de Valldonzella. La Verge del cor era la protectora d’aquest convent.
Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Plano de Barcelona con la división de distritos. Sistema Acklin, 1855.

Joaquín Costa Martínez (1846-1911) polític, notari, jurista, economista i historiador aragonès, màxim representant del moviment regeneracionista.

Emili Vendrell i Ibars 1893 – 1 d'agost, 1962) tenor català nascut al barri del Raval. Destacat i molt popular intèrpret de cançons tradicionals catalanes i sarsueles, anomenat “la veu del Poble”.
Badenas i Rico, M. El Paral·lel, història d'un mite. Barcelona, Pagès. 1998. a

Mamífer. Carrer obert l’any 1847, i urbanitzat junt al de la Paloma i Lleó. Una versió popular afirma que el nom dels carrers era el de tres gossos d’una finca allà ubicada. Victor Balaguer desconeix l’origen i planteja que sigui amb la intenció de donar nom d’animals als carrers.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Ponsetí, M. Fitxes de nomenclatura, 1986.

Mamífer. Carrer obert l’any 1847, i urbanitzat junt al de la Paloma i Tigre. Una versió popular afirma que el nom dels carrers era el de tres gossos d’una finca allà ubicada. Victor Balaguer desconeix l’origen i planteja que sigui amb la intenció de donar nom d’animals als carrers.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Ponsetí, M. Fitxes de nomenclatura, 1986.

Au. Carrer obert l’any 1847, i urbanitzat junt al del Lleó i Tigre. Una versió popular afirma que el nom dels carrers era el de tres gossos d’una finca allà ubicada. Victor Balaguer desconeix l’origen i planteja que sigui amb la intenció de donar nom d’animals als carrers.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Ponsetí, M. Fitxes de nomenclatura, 1986.

Satèl·lit de la terra. La denominació es va donar per referir-se al satèl·lit de la Terra.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.

El nom és una corrupció del títol de duc de Fernandina. En la dècada de 1630 el marquès de Villafranca i duc de Fernandina, viurà en una casa del comte de Vallfogona ubicada en aquell indret, estada que va donar el nom al carrer de Ferlandina ja en el segle XVII.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Molas, P. Com es rebia un "Grande" a Barcelona. Pedralbes, n23, 2003.

Sant Vicenç (Saragossa, segle III). Màrtir cristià. El nom prové en homenatge a Vicenç Genovart, que l'any 1846 obrí el carrer, parcel·là la seva finca i vengué solars per edificar-hi.
Miquel Ponsetí Vives. Fitxes de nomenclatura,1986.

El nom prové d’un establiment on es pesava la palla, documentat des del segle XVII però podria ser més antic.
Perelló A.M. L'arquitectura civil del segle XVII a Barcelona. Barcelona: Abadia de Montserrat, 1996.

El nom ve donat pel col·legi Notarial, establert al carrer l’any 1881.
Miquel Ponsetí Vives. Fitxes de nomenclatura, 1986.

Espai obert en el Pla Central del Raval. Inclou els antics carrers de Sant Jeroni i de la Cadena, que van quedar integrats en el nou espai.

Sant Erasme de Formia, també anomenat Sant Elm (segle III). Carrer obert l'any 1850 en terrenys d’Erasme de Gònima, propietari d'una fàbrica d'estampats a finals del segle XVIII, ubicada a la Riera Alta.
Miquel Ponsetí Vives. Fitxes de nomenclatura, 1986.

Fa referència a les Drassanes iniciades al segle XIII, l’edifici actual es del segle XVI. Actualment seu del Museu Marítim.

Referència a l’únic portal que resta de la muralla medieval de Barcelona, denominat així per la proximitat del convent dels caputxins de Santa Madrona, i una capella prèvia ubicada en Montjuic.
Gaietà Barraquer i Roviralta. Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Vol. II. Barcelona, 1906.; Cubeles, Albert. La muralla medieval de Barcelona i els seus portals. Barcelona: Ajuntament, 2007.

El seu nom prové per la coincidència del seu traçat amb el d'un paral·lel terrestre: el paral·lel 41º 22' 34'', nord. L’avinguda va ser projectada per Ildefons Cerdà (1859), reben el nom de Paralelo. Els anys posteriors es va anar urbanitzant, sent inaugurada oficialment el 8 d'octubre de 1894.
Llurba, R. Història del Paral·lel: Memòries d'un home del carrer. Barcelona: Comanegra, 2017.

Josep Carner (1884-1970), poeta, periodista polític, traductor al català de clàssics en llengua anglesa com Shakespeare i Dickens. Llicenciat en Dret i filosofia i lletres, exerceix com a diplomàtic a Gènova, San José de Costa Rica, Le Havre, Hendaia, Beirut, Brussel·les i París. Fidel a la República durant la guerra civil, viurà en l’exili fins la seva mort. El llibre de poemes Els fruits saborosos (1906) és una de les seves obres més destacades.

El nom prové del portal de la muralla del mar obert el 19 de novembre de 1850, com entrada des del port. Feia referència a la pau aconseguida el 1849 en la guerra dels Matiners de la segona guerra carlista, per Manuel Gutiérrez de la Concha e Irigoyen, conegut pel seu títol de Marqués del Duero, com a capità de Catalunya.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.

Per la Mutua Escolar Blanquerna, institució educativa fundada a Barcelona el 1923 després de la dissolució de l’Escola Graduada de la Mancomunitat. Tingué com assessor pedagògic Alexandre Galí, i primer president Joan Garriga i Massó. Es caracteritzà pel seu règim de llibertat, la defensa de l’autonomia escolar, i l’ús de la pedagogia de Maria Montessori. L’escola fou suprimida pel règim franquista, l’any 1939.
Masabeu, J. Alexandre Galí i la Mútua Escolar Blanquerna. Barcelona: Associació Blanquerna, 1989.

Cançons populars catalanes que colles de cantaires interpreten per la celebració de la Pasqua.

Per les Sitges per guardar el blat que hi havia al carrer, encara en ús a inicis del XIX. El XVIII ja està documentat en aquest nom.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.

Vicenç Martorell i Portas (1879-1956). Enginyer militar i cartògraf català. Va dirigir l'elaboració d'un plànol topogràfic c de Barcelona (1920-1924). Primer director de l'Oficina del Pla Parcel·lari de l'Ajuntament de Barcelona, creada l'any 1925, posteriorment anomenat Pla de la Ciutat.
Montaner, Carme. “La creació del Servei del Plànol de la Ciutat a l'Ajuntament de Barcelona (1925)”. A: Capel, Horacio; Linteau, Paul-André (dir.). Barcelona-Montréal. Desarrollo urbano comparado. Barcelona: Publicacions de la Universitat de Barcelona, 19

Joan Coromines i Vigneaux (1905-1997). Lingüista català, autor del Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, de l'Onomasticon Cataloniae, del Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana i dels Estudis de toponímia catalana. Va ser un dels principals especialistes en lingüística romànica, amb un gran coneixement del català, occità i castellà, i de la lingüística indoeuropea i aràbiga.

Domingo Dulce de Guerrero Garay (1808-1869). Militar liberal espanyol. Capità general de Catalunya (1858-1862). Va rebre el títol de marquès de Castelflorite, com a mèrit per la seva intervenció contra els carlins en el desembarcament de Sant Carles de la Ràpita (1860).

Sant Gil (segle VII-VIII. Eremita que explica la llegenda que es va instal·lar a la vall de Núria. Carrer obert al voltant de 1840, rep el nom d’un propietari anomenat Gil.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.

Municipi de Bages, que rep el nom per la família vescomtals del Cardona.

Guifré I (840-897) dit el Pilós, comte de Barcelona que inaugura la dinastia del Casal de Barcelona.

El nom prové del pas d’una riera. En el segle XII existien unes cases per atendre malalts, propietat de Pere Prim, donant nom a la Riera que més endavant es va dividir en Riera alta i Riera Baixa d’en Prim.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.

El carrer del Dubte tenia una font de doble sortidor què, segons Joan Amades, va provocar la disputa entre tres camperols. Cadascun afirmava que l'aigua de la font procedia de les seves terres, com no es va poder saber amb seguretat, va quedar en el dubte, i primer la font i més tard el carrer van ser batejades així.
Amades, J. (1984). Històries i Llegendes de Barcelona. Barcelona: Edicions 62.

Príncep de Viana és el títol de l'hereu del Regne de Navarra. Fa referència a Carles d'Evreux (1421-1461) fill de Joan II d'Aragó. Els enfrontaments amb el seu pare van provocar que el desheretés dels seus regnes. Les institucions catalanes el van defensar per frenar l'autoritarisme de Joan II.

Corrupció del cognom Sendre o Sendra, propietari de les casetes que ocupaven un costat del carrer davant la tanca de l'hort de les jerònimes.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.
deconeix data aporximada d'origen. Abans de 1800

Joan Josep Laguarda i Fenollera (1866.1913) religiós valencià, bisbe d'Urgell, Jaén i Barcelona. Crític amb l'educació laica, va promoure l'apropament de l'església a la classe obrera fundant l'Associació Eclesiàstica per a l'Apostolat Popular. Va promoure esdeveniments culturals, com el tercer Congrés Nacional de Música Sacra (1912) o el primer Congrés d'Art Sacre de Catalunya (1913).
VV.AA.Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya: Generalitat de Catalunya, 1998.

Erasme de Janer i de Gònima (1791 - 1862) industrial tèxtil, tenia la seva fàbrica “Ca L’Erasme”, en una illa de cases entre el carrer del Carme i Riera Alta. Alcalde de Barcelona (1846). Va ser un dels fundadors de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País (1822), de la Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Barcelona (1844) i de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre (1851).
VV.AA. Passat i present de Barcelona: materials per l'estudi del medi urbà. Universitat de Barcelona, 1985.

Aureli Capmany i Farrés (1868-1954) Folklorista, estudia els costums catalans, les rondalles, les cançons i les danses populars. Membre fundador de l'Orfeó Català (1891) i de l'Esbart de Dansaires (1907). Dirigí l'Esbart Català des del 1909. Fundador de la revista infantil “En Patufet” (1904).
Garrich, M. L'obra d'Aureli Capmany. Tarragona: El Mèdol, 2005.

Agustí Duran i Sanpere (1887-1975). Historiador, arxiver i arqueòleg català. Fundador i director fins al 1957 de l'Institut Municipal d'Història de Barcelona. President de l'Acadèmia de Bones Lletres (1961-1963), de l'Institut d'Estudis (1957), i de l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi (1968). Organitzador del Museu Comarcal de Cervera.
Muñoz i Pujol, Josep M. Agustí Duran i Sanpere. Temps i memòria. Proa, 2004, p. 262.

Per una família propietària anomenada Montjuïc, cognom que prové de la muntanya.

Per l’Església del Sant Llàtzer, segle XII, que formava part de l’Hospital dels Mesells dedicat als leprosos. L’any 1401 s’agregarà al Hospital de la Santa Creu, encara es conserva la capella amb el seu absis romànic.
VV.AA. “Sant Llàtzer”. A: Catalunya Romànica. Vol. XX. El Barcelonès, el Baix Llobregat, el Maresme. Enciclopedia Catalana, juny 1992, p. 229-232.

Maria Aurèlia Capmany i Farnés (1918 - 1991). Escriptora, dramaturga i directora teatral, i assagista barcelonina. Activista cultural, feminista i antifranquista. Premi Sant Jordi de novel·la amb Un lloc entre els morts (1968) i Premi Joanot Martorell amb El cel no és transparent (1948). Regidora de Cultura de l'Ajuntament de Barcelona a partir de 1983 i, des del 1987, responsable de les edicions municipals. Va presidir la Ponència de Nomenclatura de les vies públiques de Barcelona.

L'antic nom de Tifella, cognom d'una família, va ser canviat perquè no era considerat de bon gust. El nom actual pot venir de la pràctica de la prostitució o d'altres activitats no ben considerades.

Cognom d'una família catalana que tenia una casa en aquest carrer. També posseïdors d’un castell senyorial a Esplugues de Llobregat, al peu de la muntanya de Sant Pere Màrtir, documentat l'any 1165.

Cognom de família catalana, ja documentat al 1617.

Pel centre assistencial per dones, normalment prostitutes penedides i també orfes, aixecat pel cartoixa mallorquí Francesc de Valldemosa l’any 1410 sota l’advocació de Sant Maria Egipcíaca.
Conejo, A. “Noves aportacions a l' evolució arquitectònica de l' hospital de la Santa Creu de Barcelona”. En Salvador Claramunt, El món urbà a la Corona d'Aragó del 1137 als decrets de nova planta, Volum 2, pp. 539-572, Barcelona: Universitat de Barcelona, 2003.

Fa referència a les floristes de la Rambla, primeres venedores del mercat de la Boqueria.
Diccionari nomenclàtor de les vies publiques de Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 2010. http://www.bcn.cat/nomenclator/

Prové del castellà Garduña, fent referència a un grup desordenat de gent. Adopta el nom popularment a finals del XIX probablement per la cridòria de les pageses del mercat instal·lades a la plaça.
Giner, D (director). Carta arqueològica de Barcelona. Memòria de la intervenció arqueològica preventiva de la Plaça de la Gardunya. Novembre 2005 – juny 2006.

Per l’antic Monestir de Santa Maria de Jerusalem, fundat l’any 1462 per Rafaela Pagés després d’un viatge a Terra Santa.
Paulí, Antoni. El Reial Monestir de Santa Maria de Jerusalem de Barcelona. Barcelona: Emporuim. 1970.

Pel palau de la Virreina, edificat entre els anys 1772-1778 per l’arquitecte Carles Grau i encarregat pel qui fou virrei del Perú, Manuel Amat i Junyent.

Plaça porticada construïda on estava el convent de Sant Josep, datat del XVI i enderrocat l’any 1835. La plaça està ocupada pel mercat de la Boqueria. Josep de Natzaret espòs de la Verge Maria.
Casayas i Guillem, F.“El desaparegut convent de Sant Josep dels carmelites descalços a Barcelona. Obres i transformacions arquitectòniques”, D'art, Núm. 12 , pàg. 299-305, 1986.

El nom prové dels antic corrals de cabres que hi havien. Documentat al segle XIV.
Rubió, J. Documentos para la historia de la Universidad de Barcelona: Preliminares, 1289-1451. Universitat de Barcelona, 1971.

Ramon Cabau i Guasch (1924-1987). Restaurador, facèutic, advocat i enginyer agrònom. Propietari del Restaurant Agut d’Avinyó des del seu inici 1962 fins a 1984, va tenir sempre una gran relació amb el mercat de la Boqueria, com a comprador i proveïdor i d’amistat amb moltes persones venedores. Es va suïcidar amb cianur morint al mateix mercat.

En referència a les taules de musclos i petxines que hi havien al carrer, a tocar el convent de Sant Josep.
Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB, 1922.

Fa referència a una finca d’aquest carrer que tenia aquests arbres.
Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB, 1922.

Pel nou convent de Sant Agustí construït entre 1728 i 1750. L’antic del segle XIV, ubicat al barri de la Ribera, va ser enderrocat l’any 1716 per la construcció de la ciutadella. Agustí d'Hipona (354-430), considerat un dels pares de l’església, els seus escrits com “La ciutat de Déu” i “Confessions” han tingut una gran influencia teològica i en el pensament occidental.
Cayetano Barraquer y Roviralta. Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Imprenta de Francisco J. Altés. Barcelona, 1906.

Carrer lateral del Convent de Sant Agustí. Per un arc enderrocat a l’entrada de la carrer.

Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Bernardí Martorell i Cortada, fabricants tèxtil, l’any 1828 adquirí una finca al carrer de l’Hospital per construir una casa-fàbrica. L'any 1849, tanca la fàbrica i l’arquitecte Pau Martorell la substitueix per cases de veïns i configura l'actual estructura de passatge.
Ajuntament de Barcelona. Cercador Patrimoni Arquitectònic.

Carrer que segueix en part el traçat de l’antic carrer Sadurní, desaparegut en la reordenació d’aquest sector del Raval. El nom ve d’Ignasi de Sadurní i de Mercader propietari d’una finca en aquest indret.

Josep Oriol i Bogunyà (1650-1702). Prevere de Barcelona. Exerceix el seu ministeri a l’Oratori de Sant Felip Neri i a l’església de Santa Maria del Pi a Barcelona. Beatificat l'any 1806 i santificat l'any 1909.
Vergés, T. Sant Josep Oriol, un sant per al nostre temps. L'Abadia de Montserrat, 2002.

El nom prové de Joaquim Espalter i Rosas, fabricant barceloní d’indianes que el 1798 va obrir el carrer.

Manuel Vázquez Montalbán (1939-2003). Escriptor barceloní. Assagista, poeta i novel·lista. La seva obra més destacada és la sèrie de novel·la negra que té com a protagonista el detectiu Pepe Carvalho. Va ser guardonat amb: el Premi Nacional de Narrativa 1991; el premi Europa de literatura 1992; el premi de la Crítica 1994; el premi Scanno 1997; el Premi Nacional de les Lletres Espanyoles 1995; el premi Ciutat de Barcelona 1998, i el Grinzane Cavour 2000. Rebé la Creu de Sant Jordi l’any 1985.

Nomenclàtor 1980 de les Vies Públiques de Barcelona.

Bartomeu, fou un dels apòstols de Jesús. El nom prové del propietari dels terrenys de quan es va obrir el carrer l’any 1819.

El nom pot fer referència a la Verge de l’Aurora. També podria ser indicatiu d’una nova època en el marc de les revolucions lliberals.

Per un establiment de blanqueig de cera que hi havia al carrer.

L’any 1804 als germans Antoni i Joan Brugada se’ls concedeix el permís per obrir un carrer en la finca de la seva propietat, probablement la casa tenia un mirador que va donar nom al carrer.

Família de naturalistes del segle XVII-XVIII, que amb la seva col·lecció de plantes, insectes, objectes arqueològics, minerals, etc... crearen el Museu Salvador.

El nom d’origen feia referència a la Família catalana dels Santcliment. Documentat un hospici propietat de Pere Santcliment l’any 1328.

Família catalana documentada al segle XIV.

Pacià bisbe de Barcelona entre els anys 360 i 390. Erudit que va deixar algunes obres sobre doctrina cristiana. Les seves restes estan a l’església de Sant Just i Pastor.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.; Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

Flàvia Júlia Elena Augusta (255-329). Mare de l’emperador de Constantí I el Gran, coneguda per la recuperació de la relíquia de la Santa Creu.

Documentat l'any 1383 en una escriptura com a camí que va del monestir de Sant Pau al carrer del Pedró.

Fa referència a una bomba per elevar l’aigua d’un pou.

Es desconeix l’origen del nom, podria estar vinculat al liberalisme revolucionari del segle XIX.

Miquel Pallés i Pons (1938-2001) florista nascut a Cabrera de Mar. Vicepresident de la Associació de Veïns i d'Amics de la Rambla. President dels Floristes de la Rambla, conseller del Districte i President de l'Arca de Noé. Casat amb la popular florista de la rambla Carolina Galté. Membre de més de trenta entitats de la Ciutat, impulsà el carnaval de Barcelona, així com la recuperació de la tradicional figura de l'home dels nassos.

Maria Josepa Amàlia de Saxònia (1803-1829). Tercera esposa de Ferran VII. El nom del carrer recorda la visita que la reina consort va fer a Barcelona el 4 de desembre de 1827.

Josep Maria Folch i Torres (Barcelona, 1880 - 1950). Novel·lista, narrador i autor teatral. La seva extensa obra està dedicada especialment als infants.

Camí agrícola amb un arc, que connectava els horts amb Sant Pau del Camp.

Joan de Safont i de Ferrer (1789-1847). Historiador, filòsof i benedictí. Darrer abat de Sant Pau del Camp. Catedràtic de filosofia en el Col·legi de Sant Pau del Camp fins a l'exclaustració de 1835. Persona molt erudita i popular, es dedicà a la docència i la divulgació de les ciències físiques. Organitzà un museu i una biblioteca. Va construir una esfera copernicana el·líptica amb la col·laboració de Francesc Arau i Sapons.

Per les tàpies que delimitaven l'Hort de Sant Pau amb altres finques.

Pere Coromines i Montanya (1870-1939). Escriptor, polític, advocat, economista, periodista i historiador barceloní. Membre fundador de l'Institut d'Estudis Catalans, regidor de l'Ajuntament de Barcelona (1909) i president de l'Ateneu Barcelonès (1928-1930). President de la coalició d'esquerres Unió Federal Nacionalista Republicana, diputat a les Corts (1910-1914) i per Esquerra Republicana (1936), i redactor de l'Estatut d'Autonomia de Núria, i conseller de Justícia i Dret amb el president Macià. Morirà a l’exili en Buenos Aires.
Izquierdo, S. Pere Coromines 1870-1939. Barcelona: Fundació Josep Irla, 2009.

El carrer s’obre l'any 1788 per iniciativa de Francisco González de Bassecourt comte del Asalto, capità general de Catalunya (1778 -1789) i corregidor de Barcelona, nom que se li dona. Però sempre va ser popularment conegut amb el nom de Nou de la Rambla, oficialment reconegut durant la Segona República i, novament, des de l'any 1979.

André Pieyre de Mandiargues (1909-1991). Escriptor, poeta surrealista i novel·lista, nascut a Paris. L'any 1967 guanyà el premi Goncourt amb la novel·la El marge, ambientada al barri Xino de Barcelona i escrita a partir de la seva estada a Barcelona.

Ramon Nonat (1204.1240) religiós mercedari, cardenal. Es dubte de la seva existència.
Ferrando, J. Iconografía de los santos. Barcelona: Omega, 1950.; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.

L’any 1791 l’Ajuntament aprovà l’obertura del carrer arran del projecte presentat per Esteve Galceran de Pinós i Sureda, marqués de Barberà.
Monguiló, E (directora). Carta arqueològica de Barcelona. Intervenció arqueològica al carrer Marqués de Barberà 27. 2006. Aisa, Ferran. República, guerra i revolució, L’Ajuntament de Barcelona 1931-1939. Barcelona: Base, 2009.

Carrer obert els anys 1836-1840, per unir Marqués de Barberà amb la Rambla. Hi ha dos hipòtesis sobre l’origen del nom, una plantejà que ve de Luís Fermín de Carvajal i Vargas, comte de la Unió, que havia estat governador i capità general del Principat (1794), president de l'Audiència i general en cap de l'exèrcit del Rosselló a la Guerra Gran. L’altre, segons, Roca i Comas, respon al desig d'unió i d'acabament de les bullangues del XIX.
Miquel Ponsetí Vives. Fitxes de nomenclatura,1986. Nomenclàtor de 1980

El nom prové per la capella de dedicada a la santa que hi hagué en el mateix carrer. Segons Victor Balaguer encara subsistia al segle XVII. Margarita de Antioquia, santa i màrtir (segles III-IV).

El nom prové del convent de les Filles Penedides de santa Magdalena de l’orde de sant Agustí, aixecat l’any 1699 i enderrocat l’any 1835.

Madrona de Tessalònica, màrtir cristiana del segle IV. Una tradició atribueix l’arribada de les seves relíquies a Barcelona el segle IX. El 1562 el Consell de Cent la va declarar co-patrona de la ciutat. En aquest carrer hi havia una imatge de la santa
Mauri, J. Els sants de la diòcesi de Barcelona. Barcelona: Gràfiques Marina, 1957.

Per l’arc de la façana del Teatre Principal, en l’entrada del carrer per la Rambla. L'any 1597, l'Hospital de la Santa Creu començà a aixecar un teatre en una horta davant el portal de Trenta Claus. Des de llavors sempre hi ha hagut en el solar un teatre, dit la Santa Creu i posteriorment Principal.

Rodrigo Díaz de Vivar (1048-099), guerrer castellà conegut amb el sobre nom de el Cid, senyor en àrab. Figura històrica i llegendària de l’edat mitjana que va inspirar el cantar de gesta el “cantar del mio Cid”.

Francisco Espoz Ilundain, conegut com a Francisco Espoz i Mina (1781-1836) militar liberal navarrès, cap de partides guerrilleres en la guerra del francès. S’enfrontarà a l’absolutisme de Ferran VII, i lluitarà contra els carlistes a la primera guerra. Capità general de Catalunya (1835-1836), morirà a la ciutat de Barcelona.

Per la batalla de Peracamps (1840) i el títol de comte de Perecamps. Batalla de la primera carlista entre liberals i carlins en aquesta població del Solsonès. Per aquest enfrontament el general liberal Antonio van Halen y Sarti, que va resultar ferit, rebrà el títol de comte de Perecamps. L’any 1842 aquest mateix general bombardejarà durament Barcelona per fer front a la revolta popular contra el règim d’Espartero.

A peu de Montjuic existia una ermita des del segle XIV dedicada a Sant Bertrand, que donarà nom a unes hortes, i a una platja. L’ermita fou destruïda en les guerres napoleòniques.

Ramon Berenguer I, dit el Vell (1023-1076). Comte de Barcelona des del 1035. El seu sepulcre i el de la seva esposa Almodis són la catedral de Barcelona.

Johann Gensfleisch Gutenberg (1398-1468). Se li atribueix la invenció de la impremta mòbil.

Substitueix l'any 1904 el nom anterior de carrer de l'Alba, obert el segle XIX, al haver-se desocupat de prostíbuls, per canviar la mala reputació que anava associada.
Almerich, Lluís. Història dels carrers de la Barcelona Vella. Barcelona: Millà, 1949

Prové de la família Guàrdia i Aymerich originaris del Conflent, propietària dels terrenys. Obert al segle XVIII, Jaume Guàrdia pagà l'empedrat i la claveguera del nou carrer.

Agustín de Lancaster y Araciel (1730-1800), duc de Lancaster, capità general de Catalunya entre 1797 i 1799. Impulsor d’obres públiques a la ciutat, com el passeig de l’esplana. Carrer obert l'any 1797.

Anna Murià i Romaní (1904-2002). Escriptora, traductora, periodista i activista barcelonina. Conreà la novel·la, l'assaig, els contes infantils i el teatre. Militant d'Acció Catalana, Esquerra Republicana (1932) i Estat Català (1936); membre de la Unió de Dones de Catalunya, i cofundadora del Grup Sindical d'Escriptors Catalans. Durant la Guerra Civil fou secretària de la Institució de les Lletres Catalanes, també redactora i després directora del Diario de Barcelona, sent la primera dona que dirigirà un diari català. El 1939 s'exilià a França, passant per altres països fins a arribar a Mèxic. El 1970, tornà a Catalunya i continuà la seva obra literària. Col·laborà en Cavall Fort i Tretzevents, guanyà el premi Josep Maria Folch i Torres (1974) amb la novel·la El meravellós viatge de Nico Huehuetl a través de Mèxic.

Municipi del Baix Llobregat. Llinatge nobiliari català. El carrer Floristes de la Rambla es va anomenar de Cervelló fins a 16/09/1965, data en què es va inaugurar l'actual carrer, llavors recentment obert.

El nom del carrer prové del Convent de Santa Mònica, consagrat l’any 1636. Santa Mònica (332-387) mare de sant Agustí.
Cayetano Barraquer y Roviralta. Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Imprenta de Francisco J. Altés. Barcelona, 1906.

Massís muntanyós entre les comarques del Bages, l'Anoia i el Baix Llobregat. Monestir benedictí dedicat a la Mare de Déu de Montserrat.

El nom del carrer ve probablement d’un arbre que hi havia quan es va obrir el carrer, a mitjans del segle XVIII.

Francesc Cambó i Batlle (Verges, Baix Empordà, 2 de setembre de 1876 — Buenos Aires, 30 d’abril de 1947). Polític, advocat i financer. Un dels fundadors de la Lliga Regionalista que entre d’altres càrrecs importants destacà el de ministre d’Hisenda i Foment. El 1901 fou elegit regidor de Barcelona. Diputat a les corts del novembre del 1933, després dels fets del Sis d’Octubre de 1934 hi tornà a afirmar la realitat del problema català i defensà el manteniment del règim estatutari de Catalunya. Gran propulsor de la cultura catalana.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers: http://www.bcn.cat/nomenclator
Enciclopèdia catalana https://www.enciclopedia.cat

Arnau de Vilanova (?, 1238/40? — Gènova, 6 de setembre de 1311). Metge, reformista espiritual i escriptor en català i en llatí. Les seves obres científiques i mediques li donaren gran fama pòstuma.
Probablement, el metge més important del món llatí medieval. Se li coneixia com el “metge de Reis i Papes”.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers: http://www.bcn.cat/nomenclator
Enciclopèdia catalana https://www.enciclopedia.cat

Eduard Maristany i Gibert (Barcelona, 1855 — Barcelona, 1941). Enginyer. Va aconseguir el títol de marquès de l’Argentera gràcies a un complex treball d’enginyeria que publicà en tres volums al 1891-92 anomenat El túnel d’Argentera del Baix Camp. Fou inspector estatal dels ferrocarrils de Catalunya i, posteriorment, enginyer de les obres dels ferrocarrils de Tarragona a Barcelona i França. Va projectar diverses línies ferroviàries de Catalunya, València, Balears i d’Aragó. A més, va fer construir l’estació de França de Barcelona per la companyia Madrid-Saragossa-Alacant.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers: http://www.bcn.cat/nomenclator
Enciclopèdia catalana http://www.enciclopedia.cat

A finals del segle XVIII, l’Ajuntament autoritzà al capità general per construir unes cases damunt del rec Comtal tal com ho havia concedit el rei Carles IV.
Ja en el segle XIX, es començaren a bastir aquelles casetes baixes i que per l'espai d'una vuitantena d'anys limitaren per aquest cantó aquell passeig de Sant Joan, desaparegut l'any 1874.

Quan es va inaugurar el mercat del Born, el 28 de novembre de 1870, es va atorgar aquest carrer simultàniament amb el del Comerç.

El nom d’aquest carrer prové del forn Jaume des Fonts que es va incendiar al segle XV.
Els carrers de Ciutat Vella Josep Maria Vilarrúbia i Estrany i Jordi Jové i Permanyer

Amadeu Vives i Roig (Collbató, Baix Llobregat, 18 de novembre de 1871 — Madrid, 2 de desembre de 1932). Compositor. Un dels fundadors de l'Orfeó Català (1891), al qual dedicà les seves obres corals, entre les que destaquen la cèlebre L’emigrant (1890) i Follies i paisatges, suite en cinc parts (1928). Entre d’altres obres es va fer famós per la música de sarsueles.
Els carrers de Ciutat Vella Josep Maria Vilarrúbia i Estrany i Jordi Jové i Permanyer
Enciclòpedia Catalana http:www.enciclopedia.cat

Hi ha dues versions. D’una banda, en el llibre Els carrers de Ciutat Vella diu que el Nomenclàtor 1980 relaciona aquest carrer amb Pere Armengol i Cornet (1837-1896), jurista barceloní que destacà en l’estudi de les qüestions penitenciàries i que va ser un dels promotors de la nova presó cel·lular de Barcelona.
D’altra banda el Nomenclàtor de l’Ajuntament diu que pertany a Armengol o Ermengol (? - vers el 940). Fill primogènit de Sunyer I, tercer comte de Barcelona, que li donà el territori comtal d'Osona i li atorgà el títol de comte, feudatari de la sobirania del comte de Barcelona. Es diu que morí assassinat al camp de batalla.
Els carrers de Ciutat Vella Josep Maria Vilarrúbia i Estrany i Jordi Jové i Permanyer
Enciclòpedia Catalana http:www.enciclopedia.cat

Hi ha diverses versions d’aquest carrer. Segons Els Carrers de Ciutat Vella diu que Victor Balaguer apunta dues possibilitats per a aquest nom de carrer. La primera indica que aquest nom recorda el d’una família anomenada Baseya. L’altra suposa l’existència en aquest indret d’una acadèmia de tir de ballesta anomenat bassetja.
Curet per contraposició, creu que el nom actual ve d’un anterior nom Basília, com a femení de Basili”. Aquesta última precisió coincideix amb el nomenclàtor de l’Ajuntament.
Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.

Buenaventura Muñoz Rodríguez (Escalona -Toledo, 14.07.1853 – Madrid, 19.10.1925). Jurista i president del Tribunal Suprem.
Fou President de l’Audiència de Barcelona, governador civil de Barcelona i magistrat del Tribunal Suprem on també va prendre possessió com a fiscal i fou nombrat president.
Real Academia de la Historia – Diccionario Bibliográfico Español http://dbe.rah.es
Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.

Nom de cognom dels senyors de les baronies de Segur i Pierola, antiga nissaga noble catalana. D’aquesta família, va destacar Lluís Joan de Calders, conseller en cap de Barcelona el 1639.
Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.

Hi ha dues versions. D’una banda, el nomenclàtor de l’Ajuntament diu que no es coneix l'origen del nom, però probablement es tracta del cognom d'una família ja establerta al carrer al segle XIV.
D’altra banda, en Els Carrers de Ciutat Vella diu que l’Ajuntament relaciona aquest cognom amb Llucià Colominas (Perpinyà?-Ciutat de Mallorca 1460) escriptor i humanista.

Hi ha dues versions. D’una banda, en el nomenclàtor de l’Ajuntament diu que s'hi havien establert els corretgers, el gremi dels quals data de 1424.
Els carrers de Ciutat Vella diu que Balaguer i Almerich indiquen que Corretger fa referència a un propietari d’aquest cognom, tanmateix també es podia referir a un fabricant de corretges.

Carrer gremial, datat del 1331, que prové dels menestrals fabricants de flassades. En aquest carrer, es venien mantes i flassades de llana.

Cognom d’una antiga i noble nissaga catalana que recorda un propietari que visqué en aquest carrer. Entre els membres d’aquesta família va destacar Bernat de Fonollar que figurà l'any 1323 a la cort de Jaume II i Mossèn Humbert de Fono-llar que fou veguer de Barcelona l'any 1395.

En aquest carrer es venia freixures, que consistia en les entranyes animals, especialment pulmons. Aquest producte és l’origen del nom actual.

Cognom de llinatge català. Aquesta família era propietària de terrenys en aquest carrer.

Cognom d’una família catalana que va donar consellers a la ciutat.

Cognom d’una nissaga benestant barcelonina en establir-se un nou règim municipal l’any 1257. Nom degenerat de Grony. Fins a l’any 1346, d’aquesta família foren catorze els Grony que formaren part del consistori.
Cediren part del seu territori a construir el convent dels predicadors.

Felip Guillem (Sevilla 1492-Brasil vers el 1561), inventor, matemàtic, naturalista i farmacèutic. Marxà a Portugal i al Brasil. La seva fama vé per haver inventat una manera fàcil de determinar la longitud d'un lloc, ja que coneixia la desviació de l'agulla imantada, fenòmen que s'havia observat en els viatges de la descoberta d'Amèrica. Construí un aparell, que presentà el 1525 al rei de Portugal, que esdevingué la primera brúixola de desviació coneguda a Espanya.
Es desconeix la seva relació amb aquest carrer.
Vestigios de Bcn

Hi ha diverses versions. D’una banda, el nomenclàtor diu que prové de Jaume Giralt. Correcció popular de Jaume Gerart o Girart, important personatge barceloní de l'edat mitjana. Pot fer referència a un dels primers consellers del Consell de Cent (1249) i, més tard, conseller en cap de la ciutat (1258). O bé a Jaume Girart, conseller en cap l'any 1300, o al bisbe de Barcelona de l'any 1445 al 1456.”
D’altra banda, en el llibre Carrers de Ciutat Vella diu que el nom actual és corrupció de Jaume Gerart, conseller de la ciutat l’any 1249.

L'antic Reial Monestir de Santa Maria de les Jonqueres que va ser fundat el 1214, habitat per monges de l'orde de Santiago, va donar nom a aquest carrer. El nom
provenia del convent de Sant Vicenç de les Jonqueres a Sabadell.
Ja a l’any 1293 es traslladaren i s’instal·laren als afores de Barcelona. L'antic nom perdurà: el torrent del Merdançar prengué aviat el nom de torrent de Jonqueres en aquell indret; apareix un carrer de Jonqueres pels volts del monestir. Al segle XV és escollit com a designació topogràfica el forn de Jonqueres.

A l’Arxiu Municipal es conserva un manuscrit rúbrica de Bruniquer, editat posteriorment que diu: “22 de setembre de 1668 pagaren 32 lliures i 12 sous per les barres de ferro que posaren a la boca de la claveguera i també per a la barrera”.

Carrer gremial on els assonadors adobaven les pells. En ell, s’hi van establir el gremi de blanquers i de pellaires.

El nom del qual pot derivar “Boeria” i “Bòria” prové, segons Bofarull per una torre aixecada anomenada “Boveria”. A més, comenta l’existència en aquest carrer d’uns corrals, a l’època romana, on eren guardats bous i altre tipus de bestiar.
Aquests establiments eren coneguts com a forum bovarum.

El nom prové d’una cara de noia de pedra, a la cantonada amb el carrer dels Mirallers i el Carrer dels Vigatans, símbol per alguns historiadors de l’existència d’un bordell. D’altra banda, hi ha una altra teoria que diu que el nom correspon al d’una antiga família catalana segons Roca i Comas.
El costum de posar aquestes testes a les cantonades data del segle XVII i és posterior a la guerra dels segadors de 1640, en aquesta data es van adoptar aquestes mesures de marcatge dels bordells per tal que els soldats de les tropes castellanes que en aquell moment dominaren la ciutat poguessin trobar els prostíbuls sense problema.
Altres Bareclones.

El nom prové d’un possible cognom familiar noble, Ça Cirera al segle XVI.

Administració encarregada de percebre els drets d'entrada i sortida de mercaderies d'un estat. Recorda l’antiga “Duana”, avui seu de l’edifici ocupat pel Govern Civil, construïda el 1790-1792 per ordre del ministre d'Hisenda, comte de Roncalli.

El nom prové del distintiu d’un hostal que consistia en un escut on hi havia pintada una grossa flor de lliri. Aquesta antiga posada data de l’any 1444. Fou un dels més notables hostals de Barcelona, pel qual passaren diverses personalitats que anaven a la ciutat.
Antics Hostals del camí ral.

Fa referència als que venien a la ciutat a vendre formatges i feien lloc de parada des del segle XV.

El nom prové del lloc de fosa. Sinònim de foneria en català antic. Pel que fa a les molèsties que ocasionaven els veïns, era situat als extrems de la ciutat.

María Jacoba Valdés Inclán (Gijón, 1784 - Madrid, 1858). Muller del marquès de Campo Sagrado, capità general de Catalunya, des de l’any 1803.
El Blog de Acebedo.

Hi ha dues versions del carrer. D’una banda, degut a la Taverna de la Nau, que anteriorment s’havia dit Taverna de les Mamelles. La nau, establerta en una casa de Felip Bertran i d'Amat, també fou coneguda com a Taverna de les vídues.
D’altra banda, el fet d'haver-se dit el carrer de la Nau d'en Gim Nas fa que algun historiador relacioni el nom amb Guillem Nas, personatge del segle XIV, citat el 1391 com a navilier de la vella Barcelona.

Fa referència a la procedència dels pous de glaç per a refrescar begudes i altres productes en temporada estiuenca. L’afegit de “Sant Cugat” venia de la proximitat al carrer de la parròquia de Sant Cugat del Rec.

El nom prové de l'edifici porticat que existí entre 1601 i 1848 per a la venda de pesca.

Elisabet Francesca d’Assís de Borbó i Borbó (Madrid, 1851 - 1931). “La Chata”. Filla d’Isabel II i Comtessa de Girgenti al casar-se amb Gaietà de les Dues Sícilies. Proclamada princesa d'Astúries quan encara no havia nascut el seu germà Alfons, futur Alfons XII. Néta, filla, germana i tia de Reis, ella mateixa va ser dues vegades hereva al tron i Princesa d’Astúries.
Diccionario Bibliográfico Español de la Real Academia de la Historia http://dbe.rah.es

Maria Cristina de Nàpols (Nàpols, 1806 - París, 1878). Reina regent d'Espanya en morir el seu marit, Ferran VII (1833). Fou obligada a abdicar l'any 1840, any en què es retirà a París. Mare d'Isabel II. Autoritzà la desamortització eclesiàstica inspirada per Mendizábal.

El nom prové del barri de la ciutat, del segle XVIII, que al construir la Ciutadella per ordre de Felip V va ser enderrocat parcialment.

L’origen del nom prové de l’edifici per a fer encunys de monedes instal·lat en el carrer que ja existia el 1056, tota vegada que un tal Marcús fou contractat per la fàbrica de la moneda. La Seca de Barcelona té una de les seves façanes sobre aquest carrer.

Fa referència a que per aquest indret tenia el seu curs la sèquia comtal procedent del Rec Comtal. L’aigua de la sèquia movia els molins.

El nom d’aquest carrer prové del segle XVI on els infants es divertien amb un joc anomenat així.

Hi ha dues versions. D’una banda, segons el nomenclàtor diu que hi havia una capelleta dedicada a la Mare de Déu de la Victòria, instal·lada en el carrer al segle XVII. D’altra banda, com explica Els Carrers de Ciutat Vella diu que el nom actual prové d’una imatge, avui desapareguda, que hi havia al carrer. La imatge durant un llarg període va romandre al convent de Mont-Sió.

Carrer gremial del segle XIII. En aquest carrer s’establiren l’ofici de vidriers.

Carrer gremial dedicat a la venda de perdiu.

El nom prové del lloc on probablement es van instal·lar alguns jueus dels pocs supervivents de la matança del Call (5 d’agost del 1391). La seva expulsió definiti-va va ser al 1424.
Altres Barcelones.

Carrer gremial o d’ofici dels tamboriners, una de les branques de l'antiga fusteria naval establerta prop del Born en temps de Jaume I.
Pobles de Catalunya.
http://www.poblesdecatalunya.cat/element.php?e=1624

Nom popular que prové del propietari d’una de les cases d’aquest carrer.
Redescubriendo Barcelona.

Cognom familiar de notables de Barcelona. És una adulteració de Coromines. D’aquesta família en destaquem personatges com: Joan Coromines, conseller els anys 1383, 1393 i 1406; Francesc Coromines, conseller el 1411 i el 1416; Pere Coromines, conseller en cap el 1482 i el 1496, i d'altres al llarg dels segles XVI i XVII.

El cognom Dusai pertany a una nissaga barcelonina que també es coneix amb les variants de Durai, Durall, d'Usai o d'Usall i que donà a la ciutat personatges notables: ambaixadors, marins, veguers i consellers. D’aquesta família destaca Francesc Dusai, figura entre els patricis, que el 13 de gener de 1764, iniciaren a Barcelona la primera Acadèmia de Ciències Naturals i Arts establerta a Espanya.
Redescubriendo Barcelona.

Aquesta plaça a l’estil “camp venecià” té nom compost perquè prové del fet d’haver ajuntat dos carrers. Aquest indret va sorgir de la renovació i rehabilitació del barri de la Ribera a partir dels Jocs Olímpics del 1992.
Dit nom ja apareix el segle XV. Balaguer i Almerich indiquen que allada és una salsa d’alls. D’altra banda, el sufix -ada fa pensar que allada podria ser un camp d'alls. Pel que fa a la denominació vermell probablement es deu per les substàncies de color vermell que utilitzaven els blanquers establerts en el proper rec Comtal.
Barcelona de Cine.

El nom prové d’una petita taverna que es deia La Nisadeta, d’un propietari anomenat Zanotti. Aquest indret es troba citat en documents del segle X segons els cronistes. L’establiment es va fer famós perquè una noia, anomenada Pepeta Alier, servia anís amb el que es refrescaven els pescadors i treballadors del port. Precisament, aquest carrer és el de menor longitud de Barcelona ciutat.
La Vanguardia.
Barcelona Secreta.
https://barcelonasecreta.com/calle-mas-corta-barcelona

El nom actual ve d’una capelleta situada a l’arcada entre el carrer d’en Fonollar i el de Jaume Giralt. La creença popular consisteix en qui té a la vista la imatge de sant Cristòfol es lliura de morir de mala mort. Aquesta devoció és nascuda arran de les pestes que patiren els barcelonins en el segle XVI.

El nom prové del Sant Onofre (Segle IV). Monjo eremita del monestir de Tebes, Egipte.
Segons Víctor Balaguer indica que en aquest arc hi havia existit una imatge amb el sant titular.

El nom prové d’una capelleta al sant, que subsistí fins a finals del segle XIX, i per una volta a l'entrada del carrer, enderrocada vers el 1850. El carrer data del segle XIII, època en què, proper al convent de Santa Caterina, el pla conegut com de la Palma de Santa Caterina va començar a poblar-se de caserius. Al mateix carrer tingueren seu social diferents gremis: droguers, perxers i galoners.

Fa referència al dominic valencià Sant Vicenç Ferrer. En commemoració de l'estada a Barcelona del sant, canonitzat l'any 1456. El sant feu una famosa prèdica a la barriada del Born, reconfortant els ciutadans amb mancança de pa a conseqüència de la carestia del blat. La proximitat del carrer a l'indret on feu el sermó fa creure que li fou dedicat en penyora d'agraïment i veneració.

Fa referència a que en aquest carrer, datat del segle XIV, estava establert un propietari que exercia l’ofici d’argenter.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers: http://www.bcn.cat/nomenclator Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.

Carrer gremial del 1423 on s'hi establiren en major nombre els argenters. L'any 998 ja existien a cada banda del camí edificacions que acabaren per tenir església pròpia: Santa Maria del Mar.
Coneixem el gòtic.
Carrers de Barcelona.

El nom prové de la seva situació. És tracta d’un carrer obert abans del segle XV damunt d'un sorral riberenc d'un corrent d'aigua. Aquest motivà la construcció posterior de la primera claveguera del barri en el carrer que s'anomenà precisament com a carrer de la Claveguera.

Fa referència als fonaments d’arenes de les cases, a prop del carrer dels Canvis Vells.

El nom prové de l’abadessa de Sant Pere que va permetre establir per a utilitat dels veïns les basses dels molins fariners. Es va fer construir sobre el lloc on passava el rec Comtal.

El nom prové de sor Joana Morell que va fundar l’any 1532 el Beateri de Sant Do-mènec, a l’antiga església de la Mare de Déu del Roser, per donar instrucció a noies de famílies pobres.

Carrer gremial que fa referència als gremis dels candelers de sèu i de cera. Les primeres ordenances dels quals daten de l'any 1372.
Barcelona en horas de oficina.

Carrer gremial que fins el segle XVI es trobaven els tallers de confecció de caputxes.
Barcelona Movie.

El nom prové pel fet d’allotjar-s'hi dames del Palau dels Virreis bastit al pla de Palau. Segons Víctor Balaguer creu que se li va posar el nom en sentit satíric.

El nom prové de l’insecte. Existia ja en el 1441, possiblement donat pels veïns per l'acumulació d'escombraries i mosques, per la seva proximitat al mercat. Se’l considera el carrer més estret de la ciutat amb un metre i mig d’amplada.
Crónica Global-
SineK.
http://www.sinek.es/His/EnBarcelona.html
Francisco Javier Tostado.

El nom fa referència als llocs de venda d’aquests fruits.

El nom prové de la instal·lació en aquest carrer, que és anterior a 1778, dels mestres d’aixa que també feien portadores, una sèrie d’atuells per transportar el vi mitjançant cavalleries.
Barcelona en horas de oficina.

Carrer gremial que ja tenia aquest nom l'any 1603 i es relaciona amb la Confraria dels Semolers, establerta el 1611.

El nom fa referència pel fet de que els nuncis de la ciutat habitaven en aquest carrer.

Carrer gremial que recorda la venda d’espart en aquest indret. El nom és anterior a la segona meitat del segle XV.

El nom fa referència degut a que a mitjans del segle XVIII s’establí amb aquest nom un hostal.

Manuel de Llauder i de Camín. (Argentona 4 de juliol de 1789 – Madrid, 6 d’agost de 1851). Militar i polític que va promoure la urbanització del Pla de Palau. Capità general de Catalunya de 1832 a 1835. Durant la guerra del Francès es distingí en els setges de Girona i dispersà una columna francesa a Ribes de Freser, fet que li valgué el títol de marquès de la Vall de Ribes.
Enciclopèdia catalana https://www.enciclopedia.cat
Diccionario Bibliográfico Español de la Real Academia de la Historia http://dbe.rah.es

El nom prové del baluard de Llevant, el qual fou posada la primera pedra el 14 d’abril de 1535 per l’infant Frederic de Portugal.

Lluís el Piadós ó Lluís I d’Espanya (Chasseneuil, Poitou, 16 d’abril de 778 — illa del Rin, prop d'Ingelheim, 20 de juny de 840) Rei d'Aquitània i emperador dels francs. Fill de Carlemany i d’Hildegarda. Conquerí Barcelona l'any 801 i la incorporà a l'Imperi carolingi. Segons la tradició, fundà el monestir de Sant Pere de les Puel·les.
Per encàrrec de Lluís el Piadós, en aquest espai fou aixecada una església el segle IX dedicada a Sant Sadurní, patró de Tolosa de Llenguadoc.

El nom prové d’uns magatzems d’oli que hi havia a l’edat mitjana. Aquest producte es venia a la desapareguda plaça de l’Oli, propera a aquest carrer.

Hi ha dues versions. D’una banda, per l’establiment de l'Hostal d'en Manresa, en aquest carrer l’any 1767 i enderrocat el 1909 amb motiu de l'obertura de la Via Laietana. D’altra banda, cognom d'una important nissaga catalana que donà personatges notables i consellers a Barcelona des del segle XIII.

El nom prové de Josep Massanet. Va ser un advocat revolucionari que l'any 1835 fou un dels caps de la revolta que donà lloc a la nit de Sant Jaume, amb crema de convents i matança de frares. Fou condemnat a mort i afusellat amb uns altres nou inculpats, però en sortí il·lès i s'escapà del carro que portava els cadàvers al fossar. El nom es va donar en triomfar la Revolució de Setembre de 1868. Més tard, l'Ajuntament volgué esborrar la dedicació del carrer al personatge i l'anomenà Maçanet. Els historiadors Roca i Comas van proposar que el nom recordés el municipi de Maçanet de Cabrenys.

Casto Méndez Núñez (Vigo, 1 de juliol de 1824 — Vigo, 21 d’agost de 1869). Marí gallec. Se’l va considerar com heroi nacional després d’haver bombardejat la ciutat de Valparaíso i el fortí d’El Callao sent cap de la flota espanyola del Pacífic, quan el Perú declarà la guerra a Espanya en l’any 1866.
Diccionario Bibliográfico Español de la Real Academia de la Historia http://dbe.rah.es

Fa referència a que havien establert la seva residència en aquest carrer els personatges més destacats del comerç de la ciutat al segle XIII.

El nom del carrer ja era conegut des de l’any 1492 on hi estaven establerts antigament els fabricants de miralls.

Segons el nomenclàtor de 1980 està dedicat a l'antiga nissaga d'arrel catalana dels Montanyans. D’aquesta família destacaren els següents membres: Jaume Montanyans i Berard (Manacor, 1483 - Càller, 1556). Jurisconsult i regent de Sardenya. El seu germà Nicolau Montanyans i Berard (Mallorca, 1495 - 1565). Inquisidor de Mallorca i escriptor.

El nom prové d’una família de magnats que obrí el carrer que esdevingueren la primera potència del país a la meitat del segle XI. La fundació del monestir de Santes Creus marcà el moment culminant de la família. Ocuparen la major part dels càrrecs clau del país. En el període de màxima esplendor de la nissaga, Guillem Ramon de Montcada fou nomenat regent durant la minoritat d'Alfons II.
Barcelona Turisme.

El cognom Sant Climent prové d’una nissaga noble, inicialment mercaders de Lleida, que a partir del segle XIV en endavant va donar consellers i ambaixadors a la ciutat. Tanmateix, cap dels membres de la família documentats es diu Nicolau, però consta que un Nicolau de Sant Climent comprà una casa del carrer. El carrer ja estava edificat a ambdues bandes l'any 1492.

Marimon de Plegamans (mort abans del 1259), que també fou veguer de Barcelona (1240) i pare de Romeu de Marimon i de Montoliu. Il·lustre patrici que tenia propietats al carrer. El llinatge Plegamans descendeix del noble català Dalmau de Plegamans, capità general, l'any 1151, de les esquadres de Ramon Berenguer IV.

Ramon Mas. Fuster que treballava a la Ribera de la Barceloneta. Va ser un dels que tocaren sometent i màrtir de la Ciutadella l’any 1809 en la guerra del Francès.

Roger de Flor (?, 1268 - Adrianòpolis, 1305). Cavaller i aventurer. Cap de l'expedició dels almogàvers a Orient. Gràcies a la Crònica de Ramon Muntaner assolí un gran anomenada entre els seus coetanis. La seva figura, esdevingué gairebé mítica. Fou el principal model de Tirant lo Blanc, de Joanot Martorell.
La Renaixença l’utilitzà reiteradament en obres de caire èpic i dramàtic: Roudor de Llobregat, de Rubió i Ors, L’Orientada, de Francesc Pelagi Briz, i Lo camí del Sol i Roger de Flor, de Guimerà. Les arts plàstiques —pintura històrica, escultura— en feren també, al s. XIX, un tema freqüent.
Enciclopèdia Catalana https://www.enciclopedia.cat

L’origen del nom és degut a que el gremi dels barreters que hi havia al carrer va mantenir una capelleta.

El nom prové per la porta del convent fundat per sant Domènec, anomenat convent de Santa Caterina, que era prop del carrer. La diada de sant Domènec s'organitzava una fira de càntirs al voltant de l'església conventual.

Eneko López de Loyola (Loiola 1 de juny de 1491 – Roma 31 de juliol de 1556). Sant i Fundador de la Companyia de Jesús. Prengué el nom d'Ignasi i el patronímic López, que era des d'antic el de la família.
La tradició assegura que vivia en aquest carrer. Una altra teoria apunta que en aquest indret hi anava a prendre llatí.

Jacint Orfanell (la Jana, 1578 - Japó, 1622). Dominic i màrtir. Fou missioner a les Filipines i al Japó (Satzuna, Fixen i Nagasaki) i morí martiritzat. És autor d’una Historia eclesiástica de los sucesos de la cristiandad del Japón (1633). Fou beatificat el 1867.
Hi havia hagut una capelleta del sant titular, propietat de l’antic convent de Santa Caterina.

Via que la tradició diu que seguí Lluís el Piadós, amb motiu de la conquesta de Barcelona als sarraïns, per anar en acció de gràcies a l'església de la Santa Creu, situada en el lloc ocupat posteriorment pel convent de Sant Pere de les Puelles.

Carrer que condueix a Sant Pere de les Puelles.

El nom prové d’una sentència de la Generalitat que va resoldre el plet posat pels veïns dels tres carrers, que es disputaven la propietat del nom de Sant Pere.

Fa referència a santa Maria, mare de Jesús. El nom recorda la veïna parròquia de Santa Maria del Mar o de les Arenes.

El nom d’una nissaga de Barcelona amb propietats al carrer segons consta en documents molt antics.

Recorda el fet bèl·lic naval del 21 d'octubre de 1805, al cap de Trafalgar, entre Cadis i Tarifa. L’esquadra franco-espanyola manada per P. De Villeneuve fou derrotada per la flota dels anglesos, manada per Nelson que precisament, va morir en plena batalla.
La victòria anglesa significà l'inici de la seva preponderància marítima.

Narcís Verdaguer i Callís (Vic, 29 d’octubre de 1862 — Barcelona, 5 d’abril de 1918). Advocat i polític. Al gener del 1900 fou elegit president del Centre Nacional Català, grup que aplegava els seus amics més fidels (Prat, Cambó, Duran i Ventosa, Puig i Cadafalch, etc.). En formar-se la Lliga Regionalista (abril del 1901), fou nomenat vicepresident de la seva junta.. President de la Societat Econòmica d'Amics del País i de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació. Regidor de Barcelona (1905 - 1910). Estigué casat amb Francesca Bonnemaison i Farriols.

Arthur Colley Wellesley (Dublín, 1769 — Walmer Castle, Kent, 14 de setembre de 1852). Militar i polític més conegut com a duc de Wellington. General en cap de l'exèrcit anglès a la península Ibèrica durant la guerra del Francès. Duc de Ciudad Rodrigo, gran d'Espanya i príncep de Waterloo.

Per la Mare de Déu del Bonaire, patrona de Càller, ciutat de Sardenya, amb la qual Barcelona mantingué bona relació per mar. Del santuari de Bonaria, situat al cim del turó del mateix nom, que domina sobre la ciutat de Càller, encara avui en tenen cura els religiosos de l'Orde de la Mercè, que fou fundat a Barcelona per sant Pere Nolasc l'any 1218. La seva història està molt vinculada a la història religiosa de Catalunya, i més concretament de Barcelona. El temple és el primer i principal exemple de l'arquitectura del gòtic català a Sardenya.

Fa referència a un cognom d’una nissaga noble catalana procedent d'Ullastret que donà importants personatges públics a Barcelona. Antigament, coexistien dos carrers amb el nom de Bou. Al segle XV, existiren Joan Bou, mercader (1445); Bartomeu Bou, mercader (1411); Bonanat Bou (1405), i Guillem Bou, sastre (1431).

El nom prové del fil amb què es lliga l'ham de pescar, article que tindria al carrer una botiga o lloc de venda. No obstant això, un document de la primera Dictadura ordena, per castellanitzar-lo, que es canviï el nom del carrer d'Ambrósoli (adulteració de carrer d'en Brósoli) per carrer de Brosoli. Brósoli o Brosolí hauria estat el nom d'un veí del carrer o d'un personatge relacionat amb aquest carrer.

Fa referència segons Xavier Theros a Barcelona a cau d'orella, el nom del carrer és el resultat d'una corrupció fonètica de Capdamunt.
A Peu de carrer, fotodietari.

El nom prové segons uns documents del segle XV a un veí del carrer que era civader i es deia Mateu. És possible que aquest, o algun altre civader, donés nom al carrer.

Quan el Mercat del Born funcionava com a tal, tota aquesta rodalia era la part més comercial de la ciutat. El comerç es duia a terme mitjançant els nombrosos vaixells que ancoraven al Port de Barcelona. Carrer projectat perquè facilités l'accés al Port en l'època en què encara no s'havia obert la Via Laietana.

El nom prové de la jurisdicció especial que del segle XII al XIX entenia en matèria mercantil i en afers marítims, dita també Cúria de Mar. Hi era ubicat.
En aquest indret hi ha la Casa Llotja, estatge on es reunia el Consolat. El nom actual data de l’any 1834, anteriorment fou dedicat als “Encants” perquè allí eren instal·lats.

Fa referència al portal Nou de les muralles barcelonines.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:
http://www.bcn.cat/nomenclator Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.

El nom prové d’una fonda que hi havia al carrer i es deia així ja des de l’any 1579. Més tard, el nom del carrer indicà la situació del forn d'aquella fonda, al fons del carrer, que no tenia sortida.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:
http://www.bcn.cat/nomenclator Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.

Mariano Álvarez de Castro (Burgo de Osma, 1749 —Figueres 22 de gener de 1810). En assetjar per tercera vegada Girona les tropes d’Honoré Reille, dirigí l’actuació dels seus defensors, que no es rendiren fins després de set mesos de setge (maig-desembre del 1809). Prengué part en el setge de Gibraltar, en la Guerra Gran i en la guerra contra Portugal.
Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:
http://www.bcn.cat/nomenclator Vilarrúbia, J. M, i Jové, Jordi. Els carrers de la Ciutat Vella. Barcelona: Fundació la Caixa, 1990.
Enciclopèdia Catalana https://www.enciclopedia.cat

Francisco Javier Castaños y Aragorri (Madrid, 22 d’abril de 1758 — Madrid, 24 de setembre de 1852). Militar i polític. En esclatar la guerra contra Napoleó, formà un exèrcit improvisat i derrotà el general Dupont a batalla de Bailèn (1808). Fou també Marquès de Portugalete. El restabliment absolutista de Ferran VII li valgué el nomenament de capità general de Catalunya (1815-1820). Promotor d'importants projectes d'urbanització a Barcelona. Ocupà càrrecs polítics importants: membre del Consell de Regència, president del Consell d’Estat, president del Congrés i tutor d’Isabel II. En els anys del seu mandat va reformar tot el Pla de Palau.
Enciclopèdia catalana www.enciclopedia.cat

El nom prové d’un plat de cullera a base de tripes cuites, dirigit als mariners pobres que no podien entrar a les tavernes. Aquesta delicatessen de finals del segle XIV només es venia en hostals, bordells i parades de carrer que aprofitaven la coberta del carreró que des de 1900 porta el nom d'aquest caldo. Carrer cobert pel pas que conduïa del Palau Reial a Santa Maria del Mar. La coberta permetia instal·lar-hi venda.
El Períodico.
Borneando la Ribera.
Coneixem el Gòtic.

En referència a l’auditori modernista, obra de Lluís Domènech i Montaner, construït entre el 1905 i el 1908. L'any 1997 la UNESCO el declarà patrimoni de la humanitat. L'edifici fou rehabilitat i ampliat amb l'enderroc de l'església de Sant Francesc que hi havia al costat, segons el projecte dels arquitectes Oscar Tusquets i Carles Díaz, realitzat el 1999. La nova façana dóna a aquest carrer.

Joan Gallifa i Arqués (Sant Boi de Lluçanès, 1775 - Barcelona, 1809). Teatí. Religiós del convent de Sant Gaietà, a Barcelona, i rector i màrtir de la Ciutadella. Heroi de la guerra del Francès.

El nom prové de l’antic camí que es dirigia a Girona, el portal fou construït l’any 1295, al segle XV s’hi col·locà la Mare de Déu del Canal. Va ser el portal més modern del recinte emmurallat de la Ciutadella. Construït amb la Ciutadella, després de l'any 1716, va ser destrossat durant la revolta de 1843, i enderrocat vers el 1855 en enderrocar-se totes les muralles. Històricament hi ha dos altres portals que van dur el nom de Portal Nou: l'un, acabat l'any 1297 a un extrem de la Ribera, i l'altre, citat en documents que parlen de la lluita del 26 d'octubre de 1625.

Fa referència al proveïment d’aigua dels barcelonins era per mitjà dels pous fins ben entrat el segle XVIII. El nom prové de la cadena de ferro en lloc d'una corda d'espart que tenia, considerada una innovació. L'any 1788 ja tenia la mateixa denominació.

Fa referència a l’existència d’un estany en aquest carrer. Era el punt d’arribada dels torrents que baixaven de Gràcia, els torrents de l’Olla i d’en Vidalet. El torrent de l’Olla desaiguava, precisament, a la plaça de les Olles. Pel camí, el torrent rebia també el nom de Riera de Sant Joan, carrer que va desaparèixer amb l’obertura de la Via Laietana, l’any 1909, o Merdançà.
Pla de Barcelona-
http://www.pladebarcelona.cat/2015/10/26/pou-de-lestany

Citat amb el mateix nom l'any 1658. És molt possible que l'indret tingui aquest nom des de l'any 1320, ja que hi ha constància d'un permís atorgat per mudar un forn que tenia un ciutadà prop del pou de l'estany.
Pla de Barcelona.
http://www.pladebarcelona.cat/2015/10/26/pou-de-lestany

L’origen del nom s’esdevé a que el carrer era un curs d’aigua, per on desguassaven les aigües sobreres del rec Comtal, que donava moviment als molins abans de perdre's al mar, als segles XII i XIII.

Infraestructura que ha proveït d’aigua a la ciutat durant més de mil anys. El seu origen vindria de la romana Barcino, concretament en un aqüeducte, que agafava l’aigua del riu Besòs. Precisament l’origen del rec estaria en l’aqüífer de Montcada, on encara avui es conserva la mina i un petit traçat. Les primeres referències medievals situen la seva construcció entre els regnats dels comtes Mir i Ramon Berenguer I.
Es netejava amb regularitat i al llarg dels seus quasi 12 quilòmetres de longitud, nombrosos ponts el creuaven. Els murs de pedra procedent de Montjuïc i el fons, de sòl natural. En el jaciment d’El Born Centro Cultural poden veure’s les restes del seu pas per la Ribera.
El Rc Comtal.
http://el-rec-comtal.blogspot.com/

Antigament coexistien dos carrers amb el nom de Bonanat Sabater. Un d'ells passà a anomenar-se carrer del Sabateret per distingir-lo de l'altre. La raó per la qual es trià aquest nom pot ser perquè era un nom més curt, perquè la persona que hi tenia propietats era un parent jove de l'esmentat Bonanat, o bé perquè aquest parent era curt de talla.

El nom prové de l'entrada de carros que donava lloc al tragí del desaparegut convent de Santa Caterina.

Fa referència a la forma de triangle amb els carrers del Corretger i del Rec. L'illa triangular es va autoritzar que fos edificada a mitjans del segle XVIII: havia resultat dels enderrocs de cases que motivà la construcció de la Ciutadella.

S'hi establiren i tingueren la casa gremial els abaixadors, després d'haver-se separat de la confraria dels teixidors de llana, creada per un privilegi donat per Pere IV a Barcelona el 8 de març de 1386. Les primeres ordenances del gremi daten de 1456.
L’ofici era el que tallava i igualava a punta de tisores el pèl dels draps. Tenien com a patró a Sant Isidre.

Carrer gremial on hi eren establerts els menestrals fabricants d'agulles i utensilis per a la pesca. Llurs primeres ordenances, un cop independitzats del gremi que comprenia, amb els agullers, els manyans i els armers, daten de l'any 1786. El nom del carrer és anterior a 1778.

Recorda als soldats d’ofici que varen començar a lluitar al segle XIII. Entre els seus caps destaca la figura de Roger de Flor. Amb ell, a Orient, aconseguí el domini català d'una part de Grècia durant gairebé una centúria (1311 - 1388).

El nom prové degut a que la proximitat d’aquest carrer al mercat del Born va propiciar l’establiment d’estables i cavalleries on guardaven els ases i altres tipus de bestiar. A més, aquí es va establir la primera fonda, hostal que per entrar-hi s’havia de baixar uns esglaons.

Carrer gremial on hi eren establerts els menestrals assaonadors de pells o cuirs, el gremi dels quals és anterior a 1257, i perduraren fins poc després de 1836. El carrer i el nom daten d'abans de 1447. L’ofici d’assaonador ha restat inclòs dins el procés general de les adoberies modernes. Hom troba ja referències (1258) dels assaonadors en documents del regnat de Jaume I. Tingueren una representació en el Consell Municipal de la Ciutat. La casa gremial era situada a la plaça d’en Marcús, a la qual dona accés el carrer dels Assaonadors.
Enciclopèdia Catalana https://www.enciclopedia.cat

El cognom Avella o Abella pertanyia a una nissaga noble que tenien la casa pairal en aquest carrer cantonada al de Mercaders. Segons documents aquest carrer ja consta amb aquest nom des del segle XIII.

La troballa d’una làpida romana va fer creure l’existència d’uns banys del segle XIII. El carrer començà a edificar-se vers l'any 1350, i s'anomenà carrer del Sitjar, pel sitjar que hi havia. En traslladar-se aquest al barri dels Tallers, va prendre el nom actual.

El carrer dels Canvis Vells va acollir la primera banca pública d’Europa. La Ribera era el barri on es concentraven les activitats gremials, artesanals i dels professionals liberals. Una d’aquestes professions era la de canvista. Originàriament desenvolupaven la tasca en fires, mercats i la zona portuària, però a partir del segle XIII l’activitat es va concentrar al carrer dels Canvis Vells, i una mica més tard es va ampliar al dels Canvis Nous.
Aquesta activitat només la podien realitzar els jueus, ja que els cristians la tenien prohibida. Almenys fins que el comte Ramón Berenguer IV va permetre el préstec d’aquests darrers, el que pretenia evitar el control total de les finances per part d’aquells.
BTV.
Crónicas de Hot.
El País.

Pels mercaders canviadors de monedes del segle XIII. Els abusos dels canvis foren intentats tallar erigint la taula del canvi o dipòsit, l'any 1401. Quan es demostrava que un canvista havia estafat, havia comès activitats fraudulentes o havia posat en circulació moneda falsa, l’autoritat es personava davant de la seva banca i, a cop de destral, li destrossava el tauló. Aquest és, de fet, l’origen de la paraula “bancarrota”. Aquest canvista era inhabilitat per a una sèrie d’anys i passat aquest temps si aquest home volia seguir exercint la seva professió, se’l traslladava al carrer dels Canvis Nous. El dels Canvis Vells es mantenia, doncs, com el carrer dels canvistes honrats, i curiosament en va tenir menys que el seu veí.
El 9 de juny de 1896 en aquest carrer fou llençada una bomba Orsini, mentre passava la processó de Corpus.
BTV.
Crónicas de Hot.
El País.

S'hi instal·laren els fabricants de cordes per treballar la llana el Segle IV, se’n té notícia des de l’any 1372. Inicialment era una via romana; més tard va ser un camí d'accés a la ciutat.
En aquest carrer hi havia l’antiga parròquia de Sant Cugat del Rec o del Forn, enderrocada quan la guerra civil; ja havia estat cremada quan la Setmana Tràgica; era de les més pobres de la ciutat.
La tradició assegura que en aquest indret hi havia la pira on fou llençat Cugat.

Fa referència a que en aquest carrer foren obligats a viure en cases els cecs oracioners i captaires per acord del consistori (segle XV) i pel fet de conduir a la plaça de Sant Cugat.

En memòria dels antics consellers de Barcelona. Aquest càrrec ja apareix a l’època romana. L’època cristiana, en els seus inicis, els comtes deleguen a unes persones que administraran lleis i justícia.
A partir de l’any 1455 el conseller també podia pertànyer a la classe menestral. Fins aquell any només podien accedir al càrrec les famílies amb una posició acomodada.
Ferran el Catòlic va retallar les atribucions dels consellers.
Van existir fins el Decret de Nova Planta, que fou abolit el Consell de Cent.

Els menestrals fabricants o venedors de cordes hi estaven instal·lats. La seva existència com a corporació gremial es va constituir a Barcelona l’any 1404, malgrat que existeixen mostres de la seva existència 400 anys abans.
El gremi dels corders agrupava els mestres que es dedicaven a fer cordes, i sembla ser tenien dos grans grups de clients de l’època: els propietaris de vaixells, d’aquí que la majoria de naus que navegaven pel mare Nostrum ho feien amb veles agafades amb cordam fet a Barcelona, apreciat per la seva qualitat, i el dels representants de la justícia, per poder satisfer la creixent demanda que generava l’ús de les forques.
Aquest segon motiu va provocar que de l’ofici de fer cordes, es considerés com un ofici maleït, doncs per als familiars dels condemnats els corders tenien part de responsabilitat en les morts dels seus familiars.
Conèixer Barcelona.
http://www.coneixerbcn.com/blog/carrer-corders
Altres Barcelones.

Carrer gremial de l’any 1433 on s’hi instal·laren els cotoners durant segles. Aquests artesans ja estaven representats en el primer consell municipal de 1257.

Ignasi Casals i Josep Martorell, mestres pedagogs que exercien a principis de segle a les escoles municipals instal·lades al carrer de Sant Pere Més Baix, 33. Autors d'una aritmètica d'ús corrent en l'època. Antigament, el carrer s'anomenava de la Claveguera, per haver estat el primer carrer del barri en què se'n construí una.

El nom prové de la capella dedicada a sant Cosme i a sant Damià, patrons dels metges. La comunitat de la parròquia de Sant Pere de les Puelles establí al carrer una infermeria, que posà sota el patrocini d'aquests sants.

Fa referència a l’instrument àrguens, del grec arganon. Eren una espècie de cabrestants, a manera de torn o petita grua, que es feien servir per a la càrrega i descàrrega de mercaderies pesants. Els bastaixos els usaven a la Llotja de Mar i, pel seu pes, els guardaven en un local d'aquest carrer, proper al lloc de treball.
Bershit.

Hi ha dues versions. D’una banda, és possible que el nom provingui d'un personatge anomenat Joan Pontons que l'any 1651 vivia al Portal Nou, i a qui el poble canvià irònicament el nom pel de Petons.
D’altra banda, una de les llegendes més esteses diu que aquest era l’indret establert per la justícia per tal que les famílies dels condemnats a mort a l’Esplanada de la Ciutadella es poguessin acomiadar del seu parent abans de ser executat.
Altres Barcelones.
Paseo de Gràcia.
Conèixer Bcn.
http://www.coneixerbcn.com/blog/carrerdelspetons

Carrer gremial on s’instal·laren els síndics del gremi dels capellers en el segle XVIII. Les ordenances el daten de 1545. L'any 1658 el gremi es diu dels barreters, com consta en el nomenament del síndic dels barreters de la ciutat. El nom de sombrerers devia adoptar-se cap a final del segle XVII.

El nom prové de l'Hort dels Tiradors, on hi havia els estenedors utilitzats pels paraires i tintorers de draps (teixits de llana). El nom del carrer és anterior a 1579.

Fa referència a un hostal freqüentat per mercaders vigatans. En un document de l'any 1492 se cita el carrer dels Bigatans, i en un altre document antic s'escriu Viguetans. No sembla probable que el nom es refereixi als constructors de bigues per als enteixinats de fusta.

Hi ha dues versions. D’una banda, Pere Boquer hi tenia la seva casa al segle XIV. Aquest personatge era, a més, propietari d'altres solars del carrer i de finques de l'indret.
D’altra banda, Lluís Almerich, tanmateix, creu que potser també pot fer referència a un habitant de la rodalia que tingués per ofici el de boquer, persona encarregada d’escorxar els bocs. No seria infactible aquesta teoria, ja que l’antic escorxador no era lluny d’aquest indret.

Cognom d’una nissaga que s’havia establert en aquest carrer.

En un llibre de comptes del gremi dels sabaters de l'any 1487, s'esmenta una almoina de Guerau Pelliser relacionada amb la confraria de Sant Marc. Guerau o Giralt, pellisser, devia ser, doncs, un pelleter de nom i de fets.
http://www.bcn.cat/nomenclator

Cognom d'una família catalana. A mitjans del segle XV, un membre d'aquesta família era gran mestre de l'orde de Sant Joan de Jerusalem. Consta que el carrer ja estava obert, amb el mateix nom, l'any 1492.

Cognom de família catalana. Al segle XVI el carrer ja existia amb el mateix nom i al llarg dels anys ha estat conegut amb les variants ortogràfiques Mònac i Mònach.

Cognom de família catalana. El carrer, amb el mateix nom, data, almenys, del segle XV.

Per Bernat Serra, conseller l'any 1346, que tenia propietats en l'indret. L'adjectiu xic s'hi va afegir per les dimensions del carrer.

Malnom del nunci de la ciutat, que s'anunciava amb un redoblament de timbal o un toc de trompeta. Era famós per el ritme dels seus “tantarantanes” de tambor i trompeta quan reclamava atenció per llegir les notícies oficials. El carrer ja tenia aquest nom l'any 1716.

Cognom d'una família catalana procedent del Conflent, anterior al segle XV. El carrer, amb el mateix nom, és anterior a l'any 1579.

El nom prové d’almenys dos carrers de la ciutat antiga: el d'en Tripó de l'Àngel, que sortia al Portal de l'Àngel, i el d'en Tripó de Rera Palau, que avui encara conserva el nom sense l'afegit que servia per localitzar-lo. Aquest nom correspon a un cognom de família catalana. En documents del segle XIV ja s'esmenta el carrer d'en Tripó (1316).

Carrer gremial on s’establiren en aquest carrer els obradors del gremi d’espasers. El nom del carrer és anterior a l'any 1633. Es tenen notícies del gremi des de l'any 1390 i les seves ordenances daten de 1413.

Aquest carrer ja existia amb el mateix nom al segle XV. Possiblement, correspon al cognom d’una nissaga de la ciutat relacionada amb aquest indret.

Hi ha dues versions. D’una banda, corrupció d'Eucata, nom de l'escola militar que va existir en aquest indret. D’altra banda, el nom que apareix ja l'any 1200 quan els pellaires compren un espai de terra al punt anomenat Ocata per establir-hi l'edifici gremial, edifici que subsistí fins que Ocata fou compresa en la part del barri de la Ribera que havia de ser enderrocada per bastir-hi la Ciutadella (1714).

El nom prové d’un poble de la província de Logronyo anonemat Ortigosa de Cameros. En aquesta població, nasqué Simeón García de la Riva el 1823. Per cedir els terrenys per a l’obertura del carrer van posar com a condició la família del difunt que es posés el nom del poble on havia nascut el seu familiar.
Al carrer Ortigosa de Barcelona resta una de les poques mostres d’arquitectura industrial modernista de Ciutat Vella. Es tracta de les naus de les antigues Manufactures Serra i Balet, actualment ocupades per diferents negocis.
Decobrir Catalunya.
Vestigios BCN.

Ja consta obert l'any 1492. El nom prové del derivat de gira-t'hi, pel seu traçat en ziga-zaga

Fa referència a la veneració que es feia en una capelleta dedicada a la Mare de Déu del Pilar que estava col·locada en una façana d’aquest carrer per iniciativa d’un devot marià, en acció de gràcies després de les pestes del segle XVII que assolaren Catalunya. La capella fou tancada al públic l'any 1909. En aquest carrer hi ha la casa natal de Sant Josep Oriol.

Fa referència a l’antic Palau Reial de mitjans del segle XV fins el 1875 que existia al lloc que avui es coneix per “Pla de Palau”. Aquest edifici es va cremar el dia de Nadal de l’any 1875.

El nom prové del segle XVI al XVIII quan es van establir el gremi dels velluters de la ciutat. Els velluters eren menestrals seders especialitzats en l’elaboració de velluts, damasquins, brocats, tapisseries, etc.

Fa referència a l’activitat mercantil intensa que es practicava prop de l’antic mercat central del Born.

Hi ha dues versions. D’una banda, una es dedicada a Benet de Núrsia (Núrsia, 480 - Montecassino, 547). Abat. Fundador de monestirs i organitzador de la vida monàstica a Occident. D’altra banda, el nom del passatge pot fer referència a Benet Malvehy, que va ocupar el passatge amb la seva fàbrica de sedes a principis del segle XX.

El nom prové de l'any 1867 es va fundar la fàbrica de tapissos "Sert Germans i Solà" al Passatge Sert de Barcelona. Única imatge de l'empresa "Sert Germans i Solà". Els socis fundadors, Domènec i Josep Sert i Rius, eren fills del teixidor Francesc Sert i Artés. A una guia de Barcelona de 1885 es pot veure el domicili social: "Fábrica de Sert y Hermanos, calle Alta de San Pedro, 49 y 51, con fachada en Trafalgar, 38", és a dir, tenia doble entrada, tal i com ens ha arribat avui dia.
En el mateix passatge nasqué el pintor Josep M. Sert.
Passió per Barcelona.
El Nacional.

Fa referència a que circumval·la la zona sud del parc de la Ciutadella.

Lluís Companys i Jover (el Tarròs, 1882 - castell de Montjuïc, Barcelona, 1940). Advocat, polític i President de la Generalitat. Destacà com a advocat laboralista. Fou President del Parlament de Catalunya. I a la mort de Francesc Macià fou elegit President de la Generalitat de Catalunya. (1934 i 1936 – 1940). Proclamà l'Estat Català dins la República Federal Espanyola (1934). Fou el protagonista dels “fets del 6 d’octubre”, fet que comportà el seu empresonament. Alliberat el març del 1936, quan la guerra civil fou el President de la Generalitat de Catalunya. I va haver de fer front a la guerra i als revolucionaris. L’any 1939 va marxar a l’exili. Detingut pels alemanys fou condemnat a mort i afusellat el 15 d’octubre de 1940, a Montjuïc.

Pablo Ruiz Picasso (Màlaga, 1881 - Mougins, 1973). Pintor, dibuixant, gravador, escultor i ceramista de renom internacional. La seva figura sintetitza l’aventura plàstica de l’art modern: realisme, fauvisme, expressionisme, cubisme, abstracció, surrealisme, etc.
Enciclopèdia Catalana www.enciclopedia.cat

Des del segles XIII al XVII s’hi celebraven tornejos i festes populars a la vida barcelonina. El nom prové del verb bornar, o sigui tornejar, indret on es feien els tornejos. És té notícia, que en aquest lloc, es va celebrar el primer torneig el 9 de novembre de 1372.
Pobles de Catalunya.
http://www.poblesdecatalunya.cat/element.php?e=1614

Isabel II (Madrid, 10 d’octubre de 1830 - París, 10 d’abril de 1904). Reina d’Espanya (1833-68), primer monarca espanyol que utilitzà aquest títol, filla de Ferran VII i de Maria Cristina de les Dues Sicílies. Reina liberal que fou destronada per la Gloriosa Revolució de 1868. El seu fill Alfons XII fou Rei d’Espanya al 1875. Casada amb Francesc d’Assís de Borbó. El passeig es començà a construir l'any 1834, segons projecte de l’enginyer Josep Massanés. Es tirà a terra el tram de muralles comprès entre el pla del Palau i el baluard de Sant Ramon.

Jeroni Pujades (Barcelona, 1568 - Castelló d'Empúries, 1635). Poeta i cronista. Doctor en drets, oïdor de l'audiència, apoderat general i jutge del comtat d'Empúries. Autor de la Crònica universal del Principat de Catalunya.

Antonio López y López de Lamadrid (Comillas, 1817 - Barcelona, 16 de gener de 1883). Comerciant, navilier i banquer. Fou creat marquès de Comillas (1878), i hom li agregà la grandesa d’Espanya (1881); passà, conseqüentment, a ésser senador. Protegí Jacint Verdaguer (el posà a la Compañía Transatlántica), que li dedicà L’Atlàntida.
Enciclopèdia Catalana www.enciclopedia.cat

Jacint Reventós i Bordoy (Barcelona, 1883 - 1968). Metge. Llicenciat a Barcelona el 1904, des del 1907 dirigí amb Sayé i Darder el dispensari antituberculós de l’Hospital Clínic de Barcelona. Introductor del pneumotòrax a la península Ibèrica, el 1920 publicà una obra sobre aquesta tècnica. Professor de tisiologia de la Universitat Autònoma de Barcelona, el 1933. Fou director i cofundador de l'Associació de Patologia Respiratòria de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques. Exercí a l'Hospital Clínic i a l'Hospital de Sant Pau, el qual dirigí des del 1939.
Enciclopèdia Catalana www.enciclopedia.cat

Jaume Sabartés i Gual (Barcelona, 1881 - París, 1968). Escultor i escriptor. Es considera el principal biògraf de Picasso. El 1935 s'instal·là a París i fou secretari particular del pintor. Publicà a Madrid Picasso en su obra (1935); a Milà, Picasso (1937), i a París, la biografia Picasso, portraits et souvenirs (1946). Sabartés fou un enllaç eficaç entre Picasso i Catalunya. Després de vint-i-cinc anys al servei de Picasso, posseïa una important col·lecció d'obres de l'artista que donà a la ciutat per tal de crear el Museu Picasso de Barcelona, inaugurat el 1963, amb el nom de Col·lecció Sabartés.
Ajuntament de Barcelona.
http://www.bcn.cat/museupicasso/ca/picasso/sabartes.html
Blog Museu Picasso.

El nom prové de que en aquesta plaça hi havia un mercat de llana existent a l’any 1513 segons fons documentals. En la Barcelona Medieval no es disposava de grans espais per a utilitzar-los com a mercats on comprar tota mena de mercaderies.
Passió per Barcelona.

Fa referència a que a l’edifici de la porteria de l’antic convent de Sant Agustí era instal·lada, enderrocat gairebé totalment entre 1714 i 1718 per formar els glaci de la Ciutadella, l'Acadèmia de Matemàtiques destinada especialment a la formació d'enginyers militars, sancionada el 1739

Fa referència a un dels racons tradicionals del barri, amb façanes de diferents èpo-ques i estils (la major part del segle XVIII o de finals del XIX).
Pren el nom de la plaça de les Olles pel fet que en aquest lloc hi havia la venda d’aquests atuells per cuinar.

El nom prové del cognom d’una família catalana. Entre els seus membres més importants destaquen: Jaume Marquilles (Barcelona, 1368 - 1451), jurista; Pere Marquilles, conseller el 1473, i Bernat Marquilles, conseller el 1475.

Llorenç Pons i Clerch (Barcelona, 1830 - 1909). Fabricant. Va posar com a condició que se li donés el nom a aquesta plaça a canvi de cedir els terrenys per a la urbanització de la plaça.

Raimon Noguera i Guzman (Barcelona, 1897 - 1990). Jurista. Llicenciat en dret el 1917 i notari des de 1922. Fou membre de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya i de l'Institut d'Estudis Catalans. Promotor i assessor jurídic de moltes institucions i fundacions culturals. Exercí a Barcelona des de 1935 fins a la seva jubilació, el 1972. Arxiver i degà del Col·legi de Notaris de Catalunya. La seva participació fou definitiva en la creació del Museu Picasso.

El seu nom antic era el de plaça de Sant Agustí. El seu nom prové de l’any 1309 on s’establí el convent de frares agustins, enderrocat majoritàriament el 1718 per formar els glacis de la Ciutadella, de manera que el convent passà al Raval. És des d’aleshores que la plaça s’anomenà de Sant Agustí Vell.

El nom prové de mitjans del segle X (any 945) quan el comte Sunyer i la seva muller Riquilda fundaren el monestir de monges benetes de Sant Pere de les Puelles. Abans d'aquesta data tenia ja existència al mateix indret una capella dedicada a sant Sadurní de Tolosa que se suposa que havien fet construir els francs vinguts a Barcelona l'any 801 amb Lluís el Piadós.
En la plaça s’hi troba una font modernista dissenyada per Pere Falqués en 1893 i inaugurada tres anys després al substituir-la per una antiga font de pedra de 1826.

Víctor Balaguer i Cirera (Barcelona, 11 de desembre de 1824 — Madrid, 1901). Polític, historiador, poeta i dramaturg. Mantenidor dels Jocs Florals i ministre de Foment i d'Ultramar durant el regnat d'Amadeu I.

Quan Barcelona va ser presa per les tropes de Felip V es van enterrar els caiguts de l’onze de setembre de 1714 al fossar que hi hagué a tocar de l’església de San-ta Maria del Mar.
Va ser el 1989 quan es va projectar la seva remodelació per obra de Carme Fiol. Es van enderrocar les casetes que hi havia al damunt i es va pavimentar l'espai amb maó roig, símbol de la sang vessada. Posteriorment, es van restaurar les façanes de les cases del segle XVIII que donen a la plaça. Al muret que fa de tanca pot llegir-se el vers de Pitarra dedicat a l'indret. El peveter és obra d'Albert Viaplana, del 2001.
Pobles de Catalunya.
http://www.poblesdecatalunya.cat/element.php?e=1612
Ajuntament de Barcelona.

Lluís Millet i Pagès (el Masnou, Maresme, 18 d’abril de 1867 — Barcelona, 1941). Músic. El 1891 fundà, juntament amb Amadeu Vives, l'Orfeó Català; dos anys més tard ambdós en foren nomenats directors perpetus. Catedràtic i director de l'Escola Municipal de Música, i fundador de la capella de Sant Felip Neri de Barcelona (1897).

Inaugurada el 15 d'agost de 1848. Fou oberta en els terrenys resultants de l'enderroc d'un convent dominicà del mateix nom de mitjans del segle XIII (1243). La seva església, anomenada la catedral dels frares, era un dels edificis gòtics més importants de la ciutat.
http://www.bcn.cat/nomenclator

Bernat Marcús (Barcelona, segle XII). Burgès barceloní que intervingué en l'alta política del país. El 1166 féu donació de terres i cabals per bastir un hospital i aixe-car una capella a la Mare de Déu de la Guia al lloc on hi ha la plaça amb el seu nom, patrona dels correus a cavall. L’hospital va desaparèixer al construir-se el de la Santa Creu.

Per la finca coneguda com a Horta dels Ocells. La creuava una travessia que donà pas al carrer d'en Cortines des de l'antiga plaça de Sant Pere, a finals del segle XV.

El nom prové de la plaça dedicada al comerç davant del mercat del Born.

El nom prové de la fundació de sor Joana Morell del convent de les beates de Sant Domènec creat el 1532 per donar instrucció a noies de famílies pobres.

La plaça correspon a l’antic fossar major de la parròquia de Santa Maria del mar, que hi dóna al davant, obra de Berenguer de Montagut i Ramon Despuig. Va ser construïda des de l’any 1329 al 1390 pels mateixos feligresos.

Cognom d’una família de magnats que obriren el carrer. Van ser la primera potència del país i assoliren un paper preeminent a la meitat del segle XI. Ocuparen la major part dels càrrecs clau del país. La fundació del monestir de Santes Creus marcà el moment culminant de la família. En el període de màxima esplendor de la família, Guillem Ramon de Montcada fou nomenat regent durant la minoritat d'Alfons II.

El nom prové de l’eixamplament a l'origen del carrer del Comerç.

L'Institut Escola tingué un paper destacat en la formació del professorat, i l'ensenyament, en català, fou sobretot formatiu, davant la tradició formativa anterior. Model de l'Instituto Escuela de Madrid, per a l'estructuració de l'ensenyament secundari. El dirigí Josep Estalella i fou instal·lat al parc de la Ciutadella. El 1939 significà la fi de l'Institut Escola, però la línia pedagògica d'aquesta institució i de moltes altres escoles de l'època fou continuada per professors i alumnes que hi treballaren i feren escola durant la dictadura.

Inicialment era un punt de mercat entre importadors i revenedors, cosa que mogué el Consell de la Ciutat a construir-hi el porxo del forment l'any 1389, que a mitjans del segle XV fou adob alt d'una Hala dels Draps, per a dipòsit. El pla s'origina en un eixamplament de la platja vers els antics illots de Maians i del Puig de les Falzies. Al mateix pla la Generalitat hi féu un edifici per a cobrament d'impostos, i el 1380 s'hi edificà la Llotja, ampliada més tard, i un local per als canvistes. El pla esdevingué des del segle XVIII un centre polític ciutadà amb la conversió de l'antiga Hala dels Draps en Palau dels Lloctinents (1668) i després en Palau Reial, destruït per un incendi l'any 1875.

Fa referència al seu emplaçament. A l’any 1530 es va construir l’antiga muralla del mar per defensar la ciutat dels atacs dels pirates que va ser enderrocada el 1878.

http://www.bcn.cat/nomenclator

El timó, farigola o frigola és una mata que es troba fàcilment a tot el Mediterrani. Pertany a la família de les labiades (Thymus vulgaris) i és molt aromàtica. És un dels condiments tradicionals de la cuina mediterrània i es considera una planta medicinal per les seves propietats antioxidants i antiinflamatòries.

Topònim del municipi i vila de la comarca de la Selva. Es troba al fons de la depressió selvatana. Bona part dels seus terrenys estaven ocupats per una zona humida, l'estany més gran de Catalunya, on desembocaven les aigües de les rieres de Vallcanera, Caldes, Pins, el Rec Clar i La Torderola. L'estany es va dessecar a mitjans del segle XIX.

És el Dia Internacional de les Dones o Dia de la Dona Treballadora, una commemoració reconeguda per l'Organització de les Nacions Unides (l'ONU) el 1975. Aquest dia reivindica el feminisme, la igualtat entre homes i dones a l'hora que denuncia el masclisme. Commemora també la lluita de les dones per participar en l'àmbit laboral, el dret a la independència econòmica, i a la societat en general.

Segons Víctor Balaguer, podria ser el cognom d'una família que tenia propietats al carrer.

Nom que se li dona a la residència dels canonges. Són un conjunt d'edificis propers a la Catedral de Barcelona. L'origen d'aquests habitatges daten del segle XIII o XIV. Actualment, la Casa dels Canonges és la residencia oficial del President de la Generalitat de Catalunya i es comunica amb el Palau de la Generalitat per el conegut pont neogòtic flamíger del carrer del Bisbe.

Forma part del conjunt de carrers del call jueu.

Pel convent de framenors enclavat prop del carrer on actualment hi ha l'edifici del Govern Militar. La tradició diu que al 1211, Sant Francesc d'Assis va visitar la ciutat i va pernoctar a un hospital de pelegrins. Més tard, Jaume I, va cedir l’edifici a l’ordre franciscana però a al 1835, la desamortització els va exclaustrar i el convent va ser enderrocat dos anys més tard.

Cristòfor Colom (?, 1451 - Valladolid, 1506). Navegant al servei de la Corona de Castella. Fou el descobridor d'Amèrica. Hi han estudis que que asseguren que el segon viatge de Colon va sortir des de Barcelona. La tesi sobre la catalanitat de Colom es remunta al segle XVIII. Per contra, documents genovesos de caràcter notarial (1470) i judicial (1479) n'avalen l'ascendència genovesa.

L'origen del nom te vàries versions. Segons Victor Balaguer podria ser degut al Rei Gamir, el darrer capdill àrab de Barcelona (S. IX). També podria referirse al Rec d'en Mir, el comte Mir que als inicis del segle XI, va dur a terme la restauració del vell rec romà per portar l'aigua des de Montcada. Però també podria ser un cognom de família. Mateu Regomir fou canceller de la ciutat l'any 1258.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865

Per la seva situació darrere l'església de Sant Just, dedicada als sants Just i Pastor, dos germans màrtirs que moriren l'any 304 per la persecució de Dioclecià. Hi dóna al davant l'església de Sant Just (segle IX), l'edifici actual s'inicià el 1345 i és la darrera de les grans esglésies gòtiques de Barcelona.

Per Santa Eulàlia. Va nèixer al barri de Sarrià cap l'any 290 i va morir verge i màrtir per la persecució de l'emperador Dioclecià. Se'n cuidava de les oques de casa i és per això que al claustre de la catedral hi han 13 oques, l'edat que tenia quan va morir. Va ser canonitzada l'any 633 i des de llavors és patrona de Barcelona i actualment n'és copatrona.

Pels tallers d'ollers i escudellers que s'instal·laren al barri. És l'espai de treball d'ofici, indústria o comerç. Víctor Balaguer explica que per obrir i mantenir una botiga o obrador a Barcelona era indispensable aprovar un examen.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona.; Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922; El carrers de Barcelona, Víctor Balaguer

Per l'esglèsia dedicada a Santa Mònica (Tagaste, 332 - Òstia, 387). Aquest carrer era a tocar de l'antiga esglèsia de Sant Josep i Santa Mònica construida al segle XVII, situada al costat del Convent dels Agustins o de Santa Mònica. El convent és l'actual Centre Cultural Arts Santa Mònica. L'any 1936 va ser atacada i destruïda per milicians de la CNT-FAI. Acabada la guerra va ser reconstruida.

Per una família Montjuïc. El cognom prové del nom de la muntanya.

La capital de l'Estat espanyol i de la comunitat autònoma de Madrid.

Pel gremi dels terrissaires blancs, que treballaven la terrissa fina. Els oficis que donen nom als carrers d'Escudellers, d'Escudellers Blancs i d'Obradors s'havien d'ubicar a les afores de la muralla del XIV. Això era degut a la prohibició d'establir forns per l'el·laboració del vidre i ceràmica dins del recinte de la ciutat.

Victor Balaguer creu que era un cognom familiar. En canvi, Jesús Portavella assegura que es deu perque s' hi establiren els molers que confeccionaven moles per als molins.
A Barcelona, els molers feien les moles amb pedra treta de la muntanya de Montjuïc. Segons un cens, en el segle XV a Barcelona, hi havia una vintena de molers al carrer de les Moles.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865.; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Emili Vilanova i March (Barcelona, 1840 - 1905). Escriptor costumista.
Treballà en el negoci familiar d'enveladors i adornistes al barri de la Ribera de Barcelona. Va freqüentar les tertúlies literàries vuitcentistes. Amb la publicació de Quadros populars (1881), Entre família (1885) i Escenes barcelonines (1886) obté un gran reconeixement.
Base de dades de l'Associació d'escriptors en llengua catalana.; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Per la pau de Bergara (1875), que es produí l'any de l'obertura del passatge. El Conveni de Bergara" o "Abraçada de Bergara" és el conveni signat a la localitat d'Oñate (Guipuscoa) el dia 29 d'agost de 1839 i que suposà el final de la Primera guerra carlina.

Per l'hostal famós al segle XVIII, propietat d'un ciutadà anomenat Sol.

Per l'església dedicada a Sant Sever ubicada al mateix carrer. Bisbe de Barcelona durant l'època visigòtica. Sant apòcrif. La llegenda explica que l'any 302 fugia de la persecució de Dioclecià cap el que actualment és Sant Cugat. Allí, els soldats romans el van detenir i matar per no renunciar al cristianisme.
Unitat Operatica del Pla de la Ciutat ; Miquel Ponsetí Vives.

Abans de Sant Josep. Es va substituir aquest nom per evitar duplicitat.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922

Manuel Rivadeneyra (Barcelona, 1805 - Madrid, 1872). Editor i impressor.
Durant els seus viatges per Europa va aprendre les tècniques tipogràfiques. En tornar a Barcelona, va fundar amb Antonio Bergnes de las Casas la impremta Rivadeneyra-Bergnes. A la seva impremta ves va publicar, el prestigiós diari “El Vapor” (1835). El 1837 s'instal·la a Santiago de Xile. El 1843 tornà a Barcelona.

Per l'antiga taverna establerta al fons del carrer. Carrer sense sortida.

Dit també pla de l'Ós. El mercat que porta el nom de Boqueria s'inaugurà el 1840.
El cronista Jeroni Pujades (1568-1635) creu que és el nom corrupte de bocaria, una mena d'edificació des d'on es desviaven les aigües d'avinguda de la Rambla. Aquest desviament es feia amb unes boqueres.
Unitat Operatica del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Situada davant del Palau Reial dels comtes de Barcelona i reis d'Aragó; i la capella de Santa Àgata.
Els seus orígens daten del segle XIII. Era un espai obert al poble, formava part del corral del palau reial i durant segles s'ha fet servir com a mercat. Ha estat testimoni d'innombrables fets històrics.

Fa referència a un de tants pous que existiren entre la xarxa urbana de Ciutat Vella. Durant l'època romana dos aqüeductes abastien d'aigua les fons de la ciutat. Fins l'edat mitjana una xarxa de pous i el Rec Comtal s'abastien d'aigua la ciutat, una aigua provinent del subsòl i de Riu Besòs.

Per la primera estafeta de correus a Barcelona, establerta al primer terç del segle XVIII. En el número 5 d'aquest carrer hi havia un palau del segle XVI que pertanyia a la família Ferran. Aquesta família va ostentar durant diverses generacions el títol de Correu Major de Catalunya.

Fins a començaments del segle XIX la plaça era ocupada pel cementiri de la parròquia del Pi.
Josep Oriol i Bogunyà (Barcelona, 1650 - 1702) va ser un sacerdot al que se li atribuïen poders profètics i miraculosos. Era conegut com el doctor “Pa i aigua” per la seva tasca de cura als malalts i ajuda als pobres. Fou beatificat l'any 1806 i santificat per Pius X l'any 1909.

Pel convent de la Trinitat, actualment església de Sant Jaume. El 1394, poc després del saqueig del Call, una confraria de jueus conversos va fundar un temple sota l’advocació de la Santíssima Trinitat. El 1522 s’hi estableix la comunitat dels trinitaris, però, el 1835, amb la desamortització, la comunitat desapareix i s’enderroca el convent, a excepció de l’església.

Per l'existència al segle XVIII de la casa d'en Peix, a l'escut de la qual hi figuraven peixos.

El carrer porta a la Plaça del mateix nom on està ubicada l'esglèsia d'estil barroc de Sant Felip Neri construïda entre els anys 1721 i 1752, per servir d'oratori de la Congregació de l'Oratori de Barcelona. Felip Ròmul Neri Soldi (Florència, 1515 - Roma, 1595), predicador jesuïta va ser el fundador d'aquesta congregació.

Aquest passatge es va obrir al 1867 i s'hi va establir el banc Crédito Mutuo Fabril y Mercantil més conegut com a Caixa Vilumara. Va ser un dels principals banquers de la Línia de Vapors Tintoré a finals del segle XIX i principis del XX. El 1914 es va fusionar amb el Banc de Barcelona.

S'hi havia centralitzat la venda de llibretes, lligalls i llibres, gran novetat d'aquell temps, a principis del segle XVI. L'ofici de llibreter va ser un dels més pròspers de Barcelona, les seves ordenances gremials daten del 1446
http://www.bcn.cat/nomenclator; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865;

Ramon Berenguer III, anomenat el Gran (Rodés, 1082 - Barcelona, 1131). Comte de Barcelona des del 1096 amb tan sols quinze anys. La seva relació amb els serraïms va ser molt hostil. Va posar en pràctica la política d'enllaços matrimonials per la qual cada dinastia quedaria lligada a les altres. Aquesta política provocarà un canvi en el mapa geopolític de la Península Ibèrica.

Hi tenia la casa gremial el gremi dels boters l'any 1448. Les primeres ordenances del gremi daten de 1441. Segons explica la llegenda, Santa Eulàlia va patir uns dels seus 13 martiris dins d'una bota plena de claus i vidres trencats, per això els boters la tenien com a patrona.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Simón de Rojas (Valladolid, 1552 - Madrid, 1624). Religiós trinitari. Joan Pau II el canonitzà l'any 1987

A l'edat mitjana, autoritat delegada del comte, vescomte o del rei amb jurisdicció governativa, administrativa i judicial. El veguer era l'encarregat d'administrar justícia civil i criminal en un districte, comarca o vegueria. Aquesta figura fou vigent des del segle XII al XVIII.
Diccionari catala-valencia-balear; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Pels trompeters o nuncis, pregoners a sou que, amb autorització de l'autoritat, feien les crides pel veïnat.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Els carrers que s'anomenen baixades a la ciutat eren obertures que es feien a la muralla romana. El nom de l'arcàngel Sant Miquel se li donà per una imatge del sant situada sobre el portal d'entrada a la baixada, cantonada amb carrer d'Avinyó.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.

La seva construcció va ser un encàrrec de la Societat Catalana General de Crèdit a l'arquitecte Magí Rius i Mulet. Es va construir entre el 1875 i 1879. El passatge es va convertir en un dels espais de més activitat comercial de finals del segle XIX a la ciutat. En el número 4 d'aquest carrer va nèixer Joan Míró.
Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949

El mamífer. Es diu que la gent li donà aquest nom perquè és tan curt que una llebre el podia travessar d'un salt.
Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la
Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949

Per la font, de la qual es té constància de l'existència ja l'any 1390. El nom de la plaça és anterior a l'any 1609.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona; Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de

El seu nom el pren per una de les portes més antigues del claustre de la seu. Al timpà de la porta hi ha una magnífica talla de la Pietat atribuïda a Michael Lochner (1490). Aquesta talla de fusta de roure actualment s'exposa al Museu de la Catedral. L'espai que ocupava s'ha subtituït per una còpia.

El cos celeste del sistema solar, acompanyat de llarga cua. Posat el nom amb motiu del pas del cometa Halley (1834)

Per Victor Balaguer fa referència al capirot amb forma de con, llarg i estret que es porten a es processons. Per contra, Jesús Portavella creu que el nom porvé d'una Figuera Cucurella, que existí en aquest lloc abans de ser urbanitzat l'any 1322. Aquesta és una varietat de figuera descrita en antics tractats que es donava per desapareguda i que en actualitat és una varietat més de les existents.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la
Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949.

Pel palau comtal de Valldaura o Palau Comtal Menor. Segons Víctor Balaguer era un gran palau, ben fortificat i al seu interior tenia un gran jardí. Els comptes de Barcelona el van fer servir com a residència d'esbarjo fora muralles. El carrer data del segle XIV.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la
Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949

En aquest carrer s'hi instal·laren els fusters o mestres d'aixa per estar a prop de les drassanes velles de Barcelona on ja a finals del segle XI i fins els segle XIV s'hi contruien les naus barcelonines. El 1393 es constituí la Confraria de Mestres Fusters de Barcelona, la seu gremial de la qual es trobava el 1511 en aquest carrer.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.

Manuel Ribé i Labarta (Barcelona, 1878 - 1961). L'any 1909 a través d'oposicions, accedeix a la jefatura de la Guàrdia Urbana. Al 1916, elo nomenen cap la Secció de Cerimonial de l'Ajuntament. Segons Josep Pau Jàvega, tenia unes grans qualitats diplomàtiques. En les funcions del seu càrrec va conèixer 72 alcaldes i 532 consellers.

Segons Víctor Balaguer, per la Mare de Déu del Bonaire, patrona de Càller, ciutat de Sardenya, amb la qual Barcelona mantingué bona relació per mar. La llegenda explica que la imatge d'aquesta mare de Déu va arribar a la costa, després d'una tormenta, en una caixa que van recollir els pescadors de l'illa.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922;Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865

Segons Víctor Balaguer, pel nom amb què era coneguda la muller d'un personatge anomenat Canut. Consta que el carrer ja tenia aquest nom l'any 1446.
Elisenda Albertí explica una altre versió, la d'un jove hereu enamorat de la Canuda, una serventa que per poder-s'hi casar, li cedir la meitat més un cèntim de la seva fortuna.
Altres asseguren que li deien a la dona d'un home prematurament canòs.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

L'argent element metàl·lic. Segons Víctor Balaguer, hi va existir un antic establiment en el qual es venia la plata destinada a l'orfebreria.

Probablement es tracta d'alguna família amb propietats a l'indret. El carrer apareix en documents de l'any 1484 amb el mateix nom.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865

Per la porta de la capella de Nostra Senyora del Remei erigida a la parròquia de Sant Jaume, antic convent dels trinitari. El temple el va fundar una confraria de jueus conversos poc després del saqueig del call, el 1394. La capella del Remei es va afegir amb posterioritat, el segle XVI.

Per estar just darrera de la Basílica de Santa Maria del Pi. El cronista Jeroni Pujades (1568 – 1635) explica que hi va créixer un pi al mig de la plaça, en front de la porta del temple. D’altra banda, la llegenda popular diu que un mariner, supervivent de la guerra contra els sarraïns, va trobar una imatge de la Mare de la Déu a la copa d’un pi. D’aquí l’origen del temple que hi ha actualment.

El historiador Jeroni Pujades (1568 – 1635) explica en les seves cròniques que hi va créixer un pi al mig de la plaça, just davant de la porta principal de la Basílica de Santa Maria del Pi. D’altra banda, la llegenda popular diu que un mariner, supervivent de la guerra contra els sarraïns, va trobar una imatge de la Mare de Déu a la copa d’un pi. D’aquí l’origen del temple que hi ha actualment.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Crónica Vniversal Del Principat de Cathalvnya, Pujades, Jeroni , 1609;

Segons Víctor Balaguer, el cognom Caçador va pertànyer a una familia nobiliaria. Guillem Caçador (Vic, 1510 - Barcelona, 1570) va ser conseller de Catalunya i bisbe de Barcelona. Va assistir al Concili de Trento on la seva postura va ser d'equilibri entre el rigorisme castellà i el curialisme.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Segons Jesús Portavella, el nom es en record de la dona palestina que, segons els Evangelis, eixugà la cara de Jesús mentre pujava al Calvari i li'n quedà l'empremta del rostre en el vel. L'etimologia popular ha atribuït l'origen del nom a les paraules veritable (del llatí vera) i imatge (del grec ??????), "vera icona", per la imatge del rostre de Crist.

Família catalana que donà notables personalitats: Francesc d'Arlet fou conseller de Barcelona l'any 1252 i Arnau d'Arlet ho fou l'any 1262.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Per Santa Eulàlia (Barcelona, segles III - IV). Verge i màrtir sota l'emperador Dioclecià. La llegenda diu que abans de morir va partir tretze martiris per no renunciar a la seva fe cristiana. Actualment és copatrona de Barcelona. Sembla, però, que es tracta d'una figura llegendària desenvolupada a partir de la història de santa Eulàlia de Mèrida.

abans, se li deia Baixada de la Presó, però se li canvià el nom a petició d'uns veïns a qui no els agradava l'antic. És prolongació del carrer de la Llibreteria, on, als inicis del segle XVI, s'havia centralitzat la venda de llibres, gran novetat aquell temps.

Segons Jesús Portavella, correspon al cognom d'una família cristiana que s'establir al carrer al segle XV, després de l'assalt del call jueu.
Avui en dia, es on es troba el museu i l'edifici de la suposadament antiga Sinagoga Major de Barcelona.
El carrer hi ha una làpida que commemora la figura de Samuel ben Itshaq ha-Sardí, un dels rabins més rellevants de Barcelona dels segles XII i XIII.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865

Antic pas que travessava el fossar parroquial de l'església del Pi, davant de la porta del costat de l'Evangeli, anomenada porta de l'Ave Maria.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Segons Víctor Balaguer, els daguers instal·laren els seus tallers i botigues. Els daguers són els fabricants dels ganivets i de les dagues, una arma blanca semblant a una espasa, de fulla curta i de dos talls. Jesús Portavella apunta que el nom és anterior al segle XVI.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865

Per la planta enfiladissa. Jesús Portavella suposa que el nom li ve de les heures que s'enfilaven per les parets dels jardins existents al carrer, a la segona meitat del segle XIX. Tot i que altres versions populars asseguren que en aquest carrer hi havia un conegut bordell amb aquest nom.

Pel parc d'enginyers militars construït en els terrenys que deixà l'enderrocament del convent de Sant Francesc. El Duc de Medinaceli era el propietari d'aquest solar i en va cedir una part per a que els militars aixequessin aquesta instal·lació. El carrer es va obrir abans de l'any 1860.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB);

Municipi de la Selva. Segons Jesús Portavella, el nom s'atorgà el 1907 en record a la represàlia duta a terme pels terços espanyols contra els vilatans en la guerra de 1640. Les tropes castellanes van saquejar i incendiar l’esglèsia i la vila de Riudarenes. Els fets van provocar gran indignació al rei i les Corts, a tota Espanya i a Roma.

Manuel Duran i Bas (1823 - 1907). Jurisconsult i polític. Va ser degà del Col·legi d'Advocats i secretari de l'Ajuntament de Barcelona. Va ser escollit diputat provincial, diputat a les Corts espanyoles i senador. A més de l'activitat política va tenir una intensa activitat social. Va presidir l'Ateneu Català, l'Ateneu Barcelonés i va patrocinar els Cors de Calavé.

Segons Jesús Portavella, el nom se li dona per l'activitat taxadora sobre la palla i el seu pes que es realitzava a la plaça Nova fins a l'any 1626. El nom data de l'any 1355, quan s'establí a la ciutat l'impost sobre la palla. El traçat d'aquest carrer correspon a la ronda exterior de les muralles romanes i comtals.

Jaume Simó Oller s'esmenta en una escriptura de 1326: adquirí terrenys i construí cases. El carrer s'esmenta ja, i amb el mateix nom, els anys 1367 i 1390.

Boltres o Voltres és el cognom d'una família amb propietats a l'indret al segle XIV. Un Guillem Voltres està documentat l'any 1316 en una escriptura pública.

Jesús Portavella diu que se li donà aquest nom per la gran afluència de capellans en aquest carrer. A partir de 1666, els clergues regulars teatins de sant Gaietà van aixecar el seu convent a l'indret. L'església va ser benïda el 1670 amb el títol de l'Expectació de Nostra Senyora i Sant Maties.

En aquest carrer es va establir el gremi dels terrissaires durant l'edat mitjana que aprofitaven les argiles groguenques d'un turó ja explotat pels romans. L'ofici de Terrissaire és dels més antics i importants de Barcelona, ja que exportaven a països estrangers, particularment a Itàlia.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Perque hi dóna l'antiga façana principal de la casa de la ciutat, façana construïda el 1399 -1402 pel mestre d'obres Arnau Bargués i els escultors Jordi Joan i Pere Sanglada. En aquesta ubicació va existí l'antiga plaça de la Ciutat.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Patronímic català molt antic de procedència visigòtica. El nom data, almenys, del segle XIV. En uns documents de l'any 1335, Arnau Raurich cedeix a Romeu Çacosta un cens.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922

Santa Llúcia (Siracusa, segle IV). Verge i màrtir. Barcelona li dedicà l'originalment anomenada capelleta de les onze mil verges, erigida el 1268 pel bisbe Arnau de Gurb, segons explica Jesús Portavella.
La seva festivitat se celebra el 13 de desembre i és la santa patrona dels cecs, dels mals de la vista i de les modistes, entre altres.

El carrer rep el nom per la casa gremial dels freners, els que treballaven el cuir per a les guarnicions de les cavalleries. Segons Víctor Balaguer, va ser uns dels primer oficis que es van constituir en gremis al 1257. El nom deriva dels frens: la peça de ferro on es subjecten les regnes i que es col·loca a la boca del cavall per manar-lo.

Sant Simplici. Tercer abat de Montecassino i Papa de Roma (segle V). Una tradició sense fonament, transmesa en fonts com el Costumari català de Joan Amades, assegura que Simplici era fill de Barcelona, nascut si de la família dels Gualbes. Aquesta informació motivà que es posés el nom del sant al carrer.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986;

Pel palau dels comtes de Barcelona el qual tenia una entrada principal en aquest carrer. Durant la segona meitat del segle XI, el palau s'estenia des de la catedral romànica, a la plaça de Sant Iu. És d'aquestes dates l'escalinata exterior, encara existent, on es feien les reunions dels membres del Consell de Cent quan encara no disposaven d'edifici propi.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865;

Julià Portet (? - 1809). Artesà d'ofici estorer. Fou un dels que tocaren les campanes de la catedral a toc de sometent juntament amb Ramon Mas i Pedro Lastortras. Màrtir de la Ciutadella i heroi barceloní de la guerra del Francès. Fou executat el 1809.

Ivo Hélory de Kermartin (1235 - 1303). Advocat en dret i teologia, jutge i fra menor. Sant patró dels advocats i dels nens abandonats. Va ser canonitzat per Climent VI, el 1347. També és el nom de la porta més antiga de la catedral (1298) que dóna a aquesta plaça.
varis autors. Bibliotheca Sanctorum; Josep Moran Ocerinjauregui. Toponímia del Pla de
Barcelona. 1980; Altres escrits i informes

Miguel de Cervantes Saavedra (1547 - 1616). Escriptor de gran prestigi i reconegut arreu del món per la seva obra Don Quixote de la Mancha. Cervantes va visitar Barcelona al 1610 quan volia embarcar cap a Nàpols. Sobre la ciutat fa un elogi extraordinari a Novelas Ejemplares: Las dos doncellas.

Els Sobradiel va ser hereus dels Requesens, propietaris dels terrenys i urbanitzadors de l'indret (1853). Aquesta nova urbanització es va fer amb carrers més rectes, amples i amb nous edificis per la burgesia. El carrer s'obrí l'any 1860 en enderrocar-se el Palau Reial Menor també conegut om el Palau de la Comtessa.

Segons Víctor Balaguer es tracta del cognom d'una família barcelonina de notables que probablement deuria tenir propietats al carrer. Destacà Ferran de Bertrellans (segle XIV), prohom barceloní, ciutadà honrat.

Ataülf (? - Barcelona, 415). Rei dels visigots. Assolí el comandament dels visigots en morir el seu cabdill Alaric a Itàlia. Es casà amb Gala Placídia i convertí Barcelona en cort i capital del seu imperi. Va ser assassinat a les cavallerisses del seu palau, a l'antiga Barcino, víctima d'una conspiració per la seva política d’apropament als romans.

Per Víctor Balaguer podria ser el cognom d'una familia. Jesús Portabella explica que els gerrers hi tenien establerts els obradors i els forns i apunta que Carabassa devia ser d'aquest gerrer. Altres fonts atribueixen l'origen del nom a un antic bordell del carrer que tenia com a emblema una carabassa a la porta.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Per una família resident o propietària dels terrenys on s'obrí el carrer, que se cita amb aquest nom en documents de 1424. També està documentat (1435) un mercader anomenat Amargós.

Es el carrer principal de l'antic barri jueu de la ciutat, embolcat pels carrers de la Baixada de Santa Eulàlia, Banys Nous, Call i Sant Honorat. La comunitat jueva va residir al call fins al 1391, quan fou assaltat amb el resultat de tres-cents morts. Els supervivents van ser expulsat o obligats a convertir-se a la religió catòlica.

Per una casa del carrer, de portal molt alt, que servia per guardar-hi els gegants i la resta d'entremesos populars que concorrien a la processó del Corpus i altres festes assenyalades.

Tomàs Mieres (1400 - 1474). Jurista. Conseller reial d'Alfons el Magnànim. Tenia opinions molt avançades a la seva època. Va ser defensor de les llibertats ciutadanes i lluità contra l'existència dels serfs de la gleva. Fin el 1533 no es va publicar "Apparatus super constitutionibus Cathaloniae", un estudi exhaustiu sobre les constitucions de Catalunya.

Per Giovanni de Bernardone (Assís, 1182 - 1226), més conegut com a sant Francesc d'Assís. Fundador de l'orde franciscà. Jesús Portabella explica que el nom va ser proposat pels frares caputxins que l'any 1717 estaven establerts en el desaparegut convent, convertit en l'actual plaça Reial.

Segons Jesús Portavella, deu el seu nom per una capella amb una imatge de Sant Honorat que hi havia damunt de la primera font pública del carrer. Aquí, residien els jueus rics de la ciutat. D'aquest carrer ja se'n té notícies des del 1325. En època del Call s'anomenava carrer de la Font dels Jueus però després de l'expulsió dels jueus, l'any 1492, passà a dir-se carrer de la Font.

Un dels principals carrers de la Barcelona antiga, ple aleshores de palaus de nobles famílies catalanes. En un document de 1203 el rei estipulà que en aquell carrer havia de ser prou ample per poder baixar les pedres de molí des de Montjuïc fins al port. La seva amplada permitia fer curses de cavalls

Josep Anselm Clavé i Camps (Barcelona, 1824 - 1874). Músic, poeta i polític. Fundador dels Cors d'en Clavé i impulsor del moviment associatiu. El seu lema, "progrés, virtut i amor" s'adiu als postulats maçònics i per això s'ha especulat que podria pertànyer a la francmassoneria.

Per Felip Ròmul Neri Soldi (Florència, 1515 - Roma, 1595) jesuïta. En aquesta plaça està ubicada l'esglèsia de Sant Felip Neri construïda entre els anys 1721 i 1752, d'estil barroc, per servir d'oratori de la Congregació de l'Oratori de Barcelona.

Cognom de família catalana de mercaders, o bé de navegants anterior al segle XIII. Durant els segles XIII, XIV i XV, es troben documentats molts consellers i consellers en cap amb aquest cognom.

Baltasar de Bacardí i Tomba (Barcelona, 1752 - 1822). Va ser un menestral i comerciant català que va aconseguir ennoblir-se. Propietari que oferí el passatge quan es completà la plaça Reial. El passatge, l'obrí el seu fill, Ramon Bacardí i Cuyàs, l'any 1856.

Segons Jesús Portavella el seu nom es deu a que hi vivien atzemblers i traginers i hi havia hagut la casa gremial dels tres oficis que es lliuraven al transport i al tragí de mercaderies: els bastaixos de ribera, els llogaters de mules i els traginers.

Ciutat de Castella i Lleó. Nom donat al carrer pel primer Ajuntament de la República (30 de maig de 1931) per evitar la duplicitat, ja que el seu nom, carrer de Fivaller, l'havien donat al carrer de Ferran. En aquest carrer es conserven els símbols gremials d'un antic ferrer datats en 1736.

Martín Zurbano y Baras (Varea, Logronyo, 1788 - 1845). Militar liberal que va lluitar a la Guerra del Francès. Durant el Trieni Liberal es va allistar com a milicià per lluitar contra els absolutistes. També ho va fer contra els carlins a la Rioja, el País Basc, el País Valencià i Catalunya. Va participar en el bombardeig de Barcelona el 1842. Morí afusellat amb els seus dos fills.
l´AHCB. 1922

El lloc anomenat els Arcs apareix documentat l'any 987. El traçat d'aquest carrer segueix l'antic aqüeducte romà que portava l'aigua a Barcelona. Segons Víctor Balaguer era conegut com el Pont de la Moranta. Al arcs de l'aqüeducte es van aprofitar per construir les primeres cases del carrer. En una mitjançera de la plaça Vuit de març es poden veure dos dels pilars de l'aqüeducte romà.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Josep Moran Ocerinjauregui. Toponímia del Pla de
Barcelona. 1980; Altres escrits i informes; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de

Segons Jesús Portavella, un acord del consistori (Segle XV) va obligar als cecs oracioners i captaires a viure en cases d'aquest carrer. També pren el nom de la Boqueria pel barri al qual pertany. En aquest carrer va viure una casamentera, podria dir-se que va ser la primera que va muntar una agència matrimonial.

Per codals, topònim antic, deformació de còdols. Indret per on desguassava a mar, vorejant el Tàber, la riera de Collserola. En termes geològics, els còdols són els fragments de roca arrodonits per l'acció de les aigües i el rodolament.

Salvador Casañas i Pagès (Barcelona, 1834 - 1908). Rector de la parròquia de Santa Maria del Pi. El 1879 va ser consagrat Bisbe de la Seu d'Urgell i, el 1901, de Barcelona. Fou un dels cardenals que elegiren Papa a sant Pius X. Simpatitzava amb els carlisme i va ser un dels impulsors de la participació del catalanisme catòlic en la coalició "Solidaritat Catalana".

Louis Braille (Coupvray, 1809 - París, 1852). Educador. Cec des dels tres anys. Reformà el sistema de lectura per cecs dissenyat per Charles Barbier i el completà fins a convertir-lo en sistema universal de lectura pels discapacitats visuals: el sistema Braallle. Segons Jesús Portavella, en aquest indret hi hagué la seu de l'Organizació Nacional de Cecs d'Espanya.

Salvador Aulet (Barcelona, 1782 - 1809). Corredor de canvi. Un dels principals participants en la Conspiració de l'Ascensió (1809), una conjura contra les tropes napoleóniques. Aulet va ser víctima d'un parany que el portà al patíbul. Màrtir de la Ciutadella.
Closas, A. Una conspiració barcelonina el 1809; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Elionor de Sicília (?, 1325 - Lleida, 1375). Reina de Catalunya i Aragó. Tercera muller de Pere el Cerimoniós qui va construir per ella el Palau Menor de Barcelona i on la reina visquè molt de temps. El palau va ser enderrocat a mitjans del segle XIX per fer-hi cases de lloguer.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Enciclopedia Catalana.

Joan Pere Fontanella (Olot, 1576 - Perpinyà, 1649). Jurista i polític. Va ser conseller en cap i, juntament amb Pau Claris, proclamà la República Catalana i la unió amb França el 17 de gener de 1641. A la galeria de Catalans il·lustres de l'Ajuntament de Barcelona llueix el seu retrat, obra de Benet Mercadé.

Personatge de la mitologia grega. Hércules és el nom llatinitzat del déu Hèracles, fill de Zeus i Alcmena, una reina mortal. Fins el segle XIX, se li va atribuir el nom i la fundació de Barcelona. El traçat d'aquest carrer passa a prop del carrer Paradís, on encara es poden veure les columnes de l'antic temple romà d'August, atribuït a Hèrcules.

Per la Basílica i l'antic convent de la Mercè. L'església és d'estil barroc està dedicada a la Verge de la Mercè patrona de Barcelona. El temple es inaugurar l'any 1775. El 1888 es va construir una gran cúpula sobre el creuer i es coronà amb una imatge de la Mare de Déu de la Mercè.

Aquesta plaça es va construir en els terrenys que ocupava l'antic convent dels caputxins, construït el 1718 i enderrocat el 1848. Segons Jesús Portavella, s'anomenà així perquè Isabel II col·locà la primera pedra del que havia de ser monument a Ferran el Catòlic (no erigit). Havia de dir-se "Plaça dels herois espanyols", però Ferran VII va impedir aquest nom per la seva relació amb el liberalisme.

Misser és un tractament antic català donat antigament als doctors llicenciats en dret, civil o canònic. Aquest cognom era molt habitual a l'edat mitjana i fa molt difícil identificar el personatge. Les obres de la construcció de la Via Laietana va afectar aquest carrer que va quedar escurçat

Varies versions coexisteixen sobre l'origen d'aquest nom. Jesús Portavella apunta que al segle XV, hi vivia l'encarregat d'alimentar els lleons de l'antic parc zoològic, situat al jardí del Palau Reial Menor. Altres veus diuen que hi van portar la lleona de palau quan la van haver de canviar de gàbia. Una altre versió parla que al carrer hi existí un bordell amb aquest nom.

Víctor Balaguer atribueix el nom a una familia catalana que deurien tenir propietats al carrer. En canvi, Jesús Portavella concreta més i l'atribueix a Joan Rull i Arnabach (1755 - 1820). D'ell diu que era un noble i fabricant d'indianes, especialista en tints i colors. La fábrica la tenia al carrer Códols.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Nomenclàtor 1980 de les Vies Públiques de Barcelona; Registre de la Propietat número 7, 20.229.

El nom és en homenatge a sant Ramon de Penyafort (1180 - 1275). Religiós dominic. Va ser canonitzat al segle XVII. Se'l considera l'introductor de la Inquisició a la Corona d'Aragó. Jesús Portavella, esmenta que els frares dominicans s'hi van instal·lar en unes cases d'aquest carrer l'any 1222, va ser lloc d’estada de Ramon de Penyafort.
l´AHCB. 1922; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Expedient de nomenclatura; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Aquesta avinguda condueix a la catedral. L'actual seu gòtica es va construir entre els segles XIII i XV just a la mateixa ubicació que l'anterior seu romànica de Ramon Berenguer el Vell i de la primitiva basílica paleocristiana. Està dedicada a la Santa Creu i a Santa Eulàlia.

Carrer dedicat al municipi del Maresme. Al segle XVIII es va incrementar el comerç marítim amb Amèrica i això va propiciar l'activitat tèxtil. Des dels inicis del segle XX i fins la Guerra Civil Calella va viure una època d'esplendor industrial i va esdevenir un dels primers centres catalans del tèxtil.

Jaume I el Conqueridor (Montpeller, 1208 - València, 1276). Comte de Barcelona, rei d'Aragó, de València i de Mallorca; comte d'Urgell i senyor de Montpeller. Durant el seu regnat va afegir els territoris de Mallorca i València als seus dominis. Va participar en la confecció de la primera gran crònica catalana: Llibre del fets.

Pel primitiu convent de l'Ensenyança de la Companyia de Maria. El van fundar cincs monges franceses procedents de Besiers el 1650. El convent va ser inaugurat el 28 d'abril de 1657 i es va dedicar a l'ensenyament femení. Malgrat les èpoques convulses que van haver de viure, les religioses sempre van ser respectades per la seva tasca docent.

Segons Jesús Portavella correspon al nom d'una família catalana anterior al segle XIII. Segons documents de 1281, un membre d'aquesta família va establir un forn al carrer, per aquest motiu se li va dir carrer del Forn d'en Viladecols i més tard baixada de Viladecols. Abans se li diguè Dressana, per estar-hi les drassanes velles molt properes, segons explica Víctor Balaguer.

Tant Víctor Balaguer com Jesús Portavella coincideixen en pensar que es tracta del cognom d'una antiga família catalana. Balaguer afegeix que eren mercaders i que els seus orígens es remunten al segle XIII. Amb el pas del temps, el cognom s'ha corromput i probablement es s'anomenava Gelpí. Tot i que al segle XV es troba documentada amb el nom Jeupí i més tard amb els noms de Jenpí, Jaupí i Jupí
Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949.

Família establerta a l'indret. Segons Jesús Portavella, aquesta saga familiar donà importants personatges a la ciutat des del segle XV. En destaca el militar i polític Cristòfor Lledó i Carreres (Barcelona, segles XVII - XVIII) que va ser conseller segon de Barcelona durant la Guerra de Successió.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Expedient de nomenclatura; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Bellafila o Bellafilla. Família que podria ser propietària de terrenys a la ciutat, segons Víctor Balaguer. Jesús Portavella se suma a aquesta versió i n'afegeix noms destacats com: Johannis de Bellafilla, llicenciat en decrets (1447); Joan Miquel de Bellafila, conseller tercer (1543); Miquel de Bellafila, conseller en cap (1548) o Josep de Bellafila, conseller segon (1601).
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Arxiu Històric de Protocols de Barcelona: Jordà 1447; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas: Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Nació constituïda a la fi del segle X com a conjunt de comtats de la Marca Hispànica. Està situada a la part nord-est de la península Ibérica. Assoleix la seva plenitud política i cultural entre els segles XIII i XV. El 1714 finalitza la seva organització com a estat, integrant-la a l'Estat espanyol. Actualment és una comunitat autònoma española.

Va ser una de les vuit portes de la segona muralla medieval de la ciutat edificada al finals del segle XIII. El seu nom li ve perquè estava decorada amb claus de ferro o de bronze i, a més disposava d'una barra de ferro amb les mesures longitudinals.
Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB): Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de

Victor Balaguer diu que és tracta del cognom d'una família relacionada amb el carrer. Jesús Portavella assegura que el carrer ja existia al segle XIV amb el nom de carrer de n'Astruc, segons s'esmenta en un fogatge de l'any 1358. També hi ha constància que un propietari anomenat Estruc Ça Carrera hi construí una casa al segle XV.

Andreu Garriga i Bachs. Va ser tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona (1927). Era propietari d'una casa adossada a l'església de Sant Sever que va donar per a que a que s'enderroqués i es construís una placeta per instal·lar el monument dels herois barcelonins de la guerra del Francès, executats el 1809. L'obra és de l'autor Josep Llimona.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Expedient de nomenclatura; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Amadeu Bagués i Cerqueda (Barcelona, 1905 - 1981). Va ser un dels joiers més prestigiosos de la ciutat i una persona molt vinculada a l'activitat social i cultural catalana. Entre altres càrrecs, va ser president de Barna Centre, del Gremi de Joieria i de la Federació de Joiers i Rellotgers. Actualment, la joieria Bagues ocupa els baixos de la casa Ametller, al Passeig de Gràcia.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat: expedient de nomenclatura

El carreró pren el nom d'una capelleta dedicada al sant que hi havia al carrer. Aquest sant va néixer amb el nom de Giovanni Fidanza di Ritello al segle XIII. Teòleg i filòsof medieval. El sobrenom de Bonaventura (bona sort) se li atribueix per haver-se guarit d'una malaltia d'infantesa. Cardenal bisbe d'Albano i doctor de l'Església.

Pren el nom dels establiments de brocaters que s'hi establiren al carrer. Són els artesans que fan brocats i, segons Jesús Portavella es regien per una ordenança de finals del segle XIV. Abans s'havia dit carrer de Broquerers, pels artesans que feien broquers, uns escuts petits de fusta folrada de pell, apunta Portavella.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922

Joaquim Pou (Vic, 1748 - Barcelona, 1809). Capellà que va participar en la fracassada conspiració de l'Ascensió, de l'11 de maig de 1809, contra les tropes napoleòniques. Fou executat el 3 de juny d'aquell mateix any, juntament amb altres revoltats, a la Ciutadella.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922

Pel carrer del qual era travessia, avui carrer de Josep Anselm Clavé. En el carrer existia, des de 1278, el convent de franciscans, el qual tenia dependències per hostatjar per una nit els pelegrins que ho demanaven. Segons la tradició s'hi va allotjar sant Francesc.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922

Coexisteixen dues versions sobre l'origen del nom. Segons Balaguer, per un pom de metall daurat que hi havia a l'escala d'una casa d'un ric comerciant. Segons l'historiador Salvador Sampere i Miquel, es tracta de la corrupció de pont d'or, per una volta a l'entrada del carrer, que lluïa una mostra daurada d'un comerç allí establert.

La paraula prové de l'àrab, rámia, que significa areny o sorral. Primitivament, per aquest passeig baixava ocasionalment la riera d'en Malla. Al segle XIV, la Rambla era un camí que separava les muralles de Jaume I i els convents del Raval. Integrada dins la ciutat amb l’emmurallament del Raval als segles XIV i XV. La seva urbanització es va iniciar a mitjan del segle XVIII.
Els seus trams han rebut diferents denominacions, que malgrat el nom genèric del carrer com La Rambla. Perduren com a noms històrics: Rambla de Sant Mònica, Rambla dels Caputxins, Pla de l’Os, Rambla de Sant Josep, Rambla de les Flors, Rambla de Canaletes, Rambla dels Estudis.

Segons Víctor Balaguer, és el cognom d'una antiga família de la noblesa catalana anterior al segle XIII. Balaguer destaca dos personatges d’aquesta família: Ponç de Copons que va ser abat de Poblet al segle XIV i a Francesc de Copons i Navia, comte de Tarifa, famós militar de la Guerra de la Independència i capità general de Catalunya.

Josep Navarro (1770-1809). Heroi de la guerra del Francès. Va ser acusat de participar a la Conspiració de l'Ascensió contra les tropes franceses l'11 de maig de 1809. El mateix any, va ser executat a la Ciutadella juntament amb Joan Massana, Salvador Aulet, Joan Gallifa i Arqué i Joaquim Pou. El traçat d'aquest carrer coincideix amb l'antiga muralla romana.
Antoni Closas. Una conspiració barcelonina el 1809.

Segons Jesús Portavella, pren el nom pel convent de monges dominicanes de Santa Maria de Montsió. El convent es va fundar prop del Palau Menor el 1351. Va tenir diverses ubicacions fins que l'any 1423 s'aposentaren al monestir de Santa Eulàlia del Camp.

Per la religiosa italiana, Clara d'Assís (1193 - 1253). Fundadora de l'orde de les clarisses i canonitzada el 1255. La historiadora Anna M. Adroer i Tasis explica que el convent de Santa Clara estava al barri de la Ribera però durant el setge de 1714, les religioses el van haver d'abandonar i es van ubicar a la plaça del Rei. El convent era dins del Palau Reial i l'església era al Saló del Tinell.
http://www.bcn.cat/nomenclator; varis autors. Bibliotheca Sanctorum

Victor Balaguer explica que la família de la Rosa era propietària, l'any 1830, d'un casal que fou enderrocat per formar un carrer i construir-hi cases noves. Tot i que el carrer que es va obrir es digué inicialment travessia del carrer dels Còdols, hi ha constància que l'any 1836 es coneixia ja com a carrer de la Rosa.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB):Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat

Cristòfor Colom (?, 1451 - Valladolid, 1506). Navegant al servei de la Corona de Castella. Fou el descobridor d'Amèrica. Hi han estudis que que asseguren que el segon viatge de Colon va sortir des de Barcelona. La tesi sobre la catalanitat de Colom es remunta al segle XVIII. Per contra, documents genovesos de caràcter notarial (1470) judicial (1479) n'avalen l'ascendència genovesa.

Mare de Maria segons el protoevangeli apòcrif de Jaume (segle II). Església i antic monestir situat en aquest carrer i que dona nom al barri de Santa Anna. El temple es va començar a construir al segle XII i al XV es construí el cimbori, que restà inacabat. El 1881, l'església romànica va ser declarada patrimoni nacional.

Víctor Balaguer fa referència a una llegenda per explicar com un àngel es va aparèixer en aquest indret a Vicenç Ferrer quan va visitar Barcelona l'any 1419. En l'Aparició, l'àngel li va manifestar que era allí per vetllar per la ciutat. Comprèn l'antic portal de l'Àngel i la plaça de Santa Anna. El nom data del segle XV.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865

Víctor Balaguer explica que el nom se li va donar pel forum bovarium, l'espai que destinaven els romans per guardar bestiar fora de les muralla. Diu que posteriorment es va aixecar en aquest lloc una torre anomenada de la boieria, nom que anirà variant amb el temps fins arribar al de bòria.
Bofarull, A. Guía-Cicerone de Barcelona: aumentado, corregido y vindicado, 1855; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865;Joan Coromines i Vigneaux. Diccionari Etimològic i Complementari.de la Lengua .Catalana.1980

Per estar situada davant de la catedral o seu barcelonina. La plaça data dels anys 1421 - 1422, quan es van enderrocar la vella casa del degà i unes altres dels canonges, a més d'un segment de la muralla romana que les apuntalava.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986;

Segons Víctor Balaguer es tracta d'un cognom molt comú entre les famílies catalanes. Jesús Portavella destaca personatges amb aquest cognom: Pere de Roca, conseller de la ciutat l'any 1277; mossèn Joan de Roca, que assistí com a persona notable a l'enterrament de la reina Violant, vídua de Joan I, l'any 1431, i Joan de Roca, catedràtic de filosofia a començaments del segle XVII.

El carrer es dedicà, inicialment, a Ferran VII (1784 -1833), rei d'Espanya, amb motiu de la seva visita a Barcelona i de l'obertura del vial, tal com apunta Jesús Portavella. L'Ajuntament, l'1 de març de 1910, va canviar el nom de Ferran VII pel de Ferran, per no recordar ni honorar el rei absolutista.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.

Nom que donà Narcís Monturiol a cadascun dels dos submarins que inventà. El primer, el 1859, fou una obra experimental i era propulsat per hèlixs accionades a mà. El segon, el 1864, fou el primer que navegà submergit mogut per motor i que anà dotat d'una atmosfera artificial que s'anava regenerant indefinidament.

Víctor Balaguer apunta que és el cognom d'una família catalana que que va donar importants personatges. En destaca a tres: Jaume Ripoll i Vilamajor (1779 -1841). Eclesiàstic i erudit. Antoni de Ripoll (segle XVII). Advocat, catedràtic de lleis i jutge general de Catalunya. Fra Francesc Ripoll (segle XVII). Teòleg i predicador general de Terra Santa.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de

Víctor Balaguer diu que pren el nom d'una família catalana. Segons Jesús Portavella ja s'hi tenía constància en el segle XV. En destaca aquests personatges: Ramon Aroles, mestre de cases (1451); Bartomeu Aroles, propietari d'una casa al carrer de Rauric (1562); Francesc Aroles, conseller l'any 1579, i misser Joan Aroles, elegit pel Consell de Cent, diputat reial (1612) i conseller en cap (1616).
AHPB:A.Vilanova,not.,1451;
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865;

Per Jesús Portavella, coexisteixen dues explicacions sobre l'origen. Una seria pels sagristans de la seu que hi residien. Però, és més probable, que el carrer anomenat dels Capellans, a tocar d'aquest, n'adoptés aquest nom per la relació que s'establia capellans i sagristans
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat;Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Àngel Josep Baixeras (Barcelona, 1834 - 1892). Arquitecte i urbanista. És conegut per el Pla de reforma interior de Barcelona (1878) que afectava bona part del nucli antic de Barcelona i que fou aprovat el 1881. El projecte va suposar l'obertura de la Via Laietana.

Explica Víctor Balaguer que els ciutadans van començar a nomenar-lo així pel convent de les Magdalenes, establert al carrer el 1372. Va ser abandonat el 1835 per la desamortització i recuperat posteriorment, fins que l'any 1868, amb la Revolució de Setembre, van expulsar les religioses del convent per acollir-hi els voluntaris de la llibertat. El 1880 va ser enderrocat.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865;
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat;Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Per l’església de Sant Miquel, una de les parròquies més antigues de la ciutat aixecada sobre construccions romanes i que s'ensorrà al 1147. Víctor Balaguer assegura que part de l'espai que ocupa aquesta plaça n'era el cementiri, anomenat Fossar de Sant Miquel. L'església es va reconstruir i va subsistí fins a l'any 1868 quan es va enderrocar.

Víctor Balaguer diu que el nom és una alteració de Guillem Nas. Jesús Portavella apunta que L'any 1391 es cita un ciutadà amb aquest nom com a navilier de la vella Barcelona. I, afegeix que l'any 1512, es troba documentat amb el nom de Gimnàs. La grafia Gignàs apareix com a conseqüència d'una reial ordre de 1860 que ordenava que tots els noms dels carrers s'havien de rotular en llengua castellana.

Víctor Balaguer ja fa referència a documents de l'arxiu municipal sobre la construcció de la plaça l'any 1355. Va ser llavors quan es va iniciar l'enderroc de diverses cases per fer la plaça més ample que es va inaugurar el 1358. Jesús Portavella subratlla que va ser una decisió del Consell de la ciutat per canalitzar les aigües de la serra de Collserola fins a la plaça Sant Jaume.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Jesús Portavella*

Per un forn de vidre que es va establir al carrer. També hi havia la finca l'Hort del Vidre, que van comprar els caputxins per construir-hi el convent (1718), més tard enderrocat (1848). L'espai que ocupava l'antic convent és avui la plaça Reial.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat;
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986;

Pren el nom del poble ibèric dels laietans, establert a les comarques del Maresme, el Barcelonès, el Baix Llobregat i el Vallès. Tenien la seva capital a la ciutat de Laie localitzada prop de la pedrera romana de Montjuïc. La via fou projectada el 1879 per comunicar ràpidament l'Eixample amb el port a través del centre històric de la ciutat.

Eric Arthur Blair (1903-1950). Novel·lista i periodista conegut com a George Orwell. L'any 1936 participà en la Guerra Civil espanyola com a milicià del POUM. L'experiència al conflicte bèl·lic el va motivar a escriure el llibre Homenatge a Catalunya.

Títol nobiliari inferior al de príncep i superior al de marqués. No és molt comú a Catalunya. Segons Jesús Portavella, el nom del carrer del Duc s'aprovà per substituir el del carrer del Duc de la Victòria, que va bombardejar Barcelona des del castell de Montjuïc el 1842.

Salomó ben Adret, important figurar de la comunitat jueva catalana durant l'Edat Mitjana. Mestre del Talmud i jurisconsult. Responsable dels afers jueus, sota el servei de tres reis (Pere II, Alfons II i Jaume II). Fundà una acadèmia talmúdica que va atraure deixebles d'arreu d'Europa. Va exercir de rabí de Barcelona durant més de quatre dècades. En la seva obra escrita destaquen les seves "responsa", prop de tres mil interpretacions del Talmud i la llei jueva, que encara són objecte d'estudi en l'actualitat.

Pels banys públics medievals que hi havia al carrer, cantonada amb el carrer de la Boqueria. Eren els anomenats banys àrabs tot i que en realitat eren banys jueus. Eren utilitzats per cristians, jueus i musulmans. Fins a finals del segle XV es van fer servir com a banys, després ja van tenir altres usos. Van ser enderrocats el 1834.

El carrer, amb el nom de Palma ja es cita l'any 1224 i el 1437, segons Jesús Portavella. L'any 1601 es diu Forn de la Palma. En escriptures del segle XVII s'anomena d'en Palma i, en ocasions, de Sant Just. Palma pot tenir el significat de plana o de planell. Sant Just és per l'accés a la plaça amb l'església d'aquest nom.
http://www.bcn.cat/nomenclator;
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922; Jesús Portavella.

Per trobar-se davant del palau del Bisbe. Els prelats de Barcelona hi han tingut la seva residència des d'abans del segle XIII al Palau Episcopal. El traçat del carrer correspon amb el de la via Decumanus de la ciutat romana de Bàrcino.

Segons Víctor Balaguer, el cognom Caçador va pertànyer a una familia nobiliaria. Guillem Caçador (Vic, 1510 - Barcelona, 1570) va ser conseller de Catalunya i bisbe de Barcelona. Va assistir al Concili de Trento on la seva postura va ser d'equilibri entre el rigorisme castellà i el curialisme.

Coexisteixen dues explicacions sobre la dedicació del carrer. Víctor Balaguer diu que podria ser pel cognom d'una família catalana molt estesa per la ciutat medieval, probablement hi va viure al carrer o hi tenia propietats. De l'altra, fa referència a una alzina d'un jardí del carrer. Ja existia amb el mateix nom al segle XV.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Arxiu Capitular de la Catedral de Barcelona; llibres d´esposalles; Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949

Pascual Madoz Ibáñez de Iriarte (1806 - 1870). Advocat i polític progressita. Va ser governador civil de Barcelona, president de les Corts constituents i ministre de Finances. Per la seva intervenció, la ciutat aconseguí l'autorització per enderrocar les muralles (1854).

Carles Pi i Sunyer (1888-1971). Enginyer industrial i polític. Va ser diputat al Parlament de Catalunya i a les Corts espanyoles. Fou conseller de Finances de la Generalitat (1932) i alcalde de Barcelona (1934). Després de la Guerra Civil va marxar a l'exili cap a França i Londres. El 1952 s'establí a Caracas.

Coexisteixen diverses versions sobre l'origen del nom del carrer. Segons Roca i Comas, era el cognom d'una antiga i noble família catalana. Joan Amades proporciona dues versions més: d'una banda, per haver-hi viscut sant Josep Oriol, qualificat pels seus contemporanis com la flor dels capellans; d'una altra, pel nom d'un bordell.
Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de
l´AHCB. 1922; Joan Amades. Històries i Llegendes de Barcelona. Edicions
62; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986.

Segons explica Víctor Balaguer deu el seu nom a un miracle. Era l'any 878 quan una processó traslladava les restes de Santa Eulàlia trobades a Santa Maria del Mar cap a la catedral. Durant el trasllat es va aparèixer un àngel que va assenyalar la porta d'entrada a la ciutat. A partir de l'any 1618 en el portal de la muralla, es va col·locar un àngel que assenyala una imatge de santa Eulàlia.

Cognom d'una família barcelonina probablement relacionada amb l'obertura del carrer. Consta que el carrer ja tenia aquest nom l'any 1523.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Lluís Almerich i Sellarés. Història dels carrers de la Barcelona Vella. Ed. Millà, 1949; Arxiu Capitular de la Catedral de Barcelona; es.23; Mossèn Miralles. Notes.

El cronista Pujades creu que és el nom corrupte de bocaria. També de badar o bocar. Pels ciutadans que badaven davant de la porta d'Almeria que Ramon Berenguer IV es va emportar com a botí de guerra després de la conquesta de la ciutat el 1147. La bocaria també era una mena d'abocador d'aigües construït a la muralla medieval, des d'on es desviaven l'avinguda d’aigües de la Rambla.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Jeroni Pujades: Crònica Universal del Principat de Catalunya (1609)

Just i Pastor van ser dos infants màrtirs morts l'any 304 per la persecució de Dioclecià. El carrer dóna davant de l'església de Sant Just. El temple actual, d'estil gòtic, s'inicià el 1345 al mateix lloc on hi havia la primitiva església romànica i l'antiga visigòtica. La plaça es va crear al segle XIX quan es va urbanitzar el solar que ocupava l'antic cementiri de la parròquia.

Víctor Balaguer admet que coexisteixen diverses versions sobre l'origen del nom: paradís equival jardí plantat d'arbres. Però paradís també és una adulteració de pereis o perais, nom que deriva de pedra, i que vol dir lloc ple de pedres. En el número 10 es conserven les restes del temple romà d'August i una roda de moli recorda que era el punt més alt de la ciutat, el mont Tàber.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat;

Joaquim Xirau i Palau (1895-1946). Filòsof i pedagog. Va ser catedràtic d'institut a Vigo i de la Universitat de Saragossa. Es va traslladà a Barcelona l'any 1927, on exercí fins el 1939, quan es va haver d'exiliar a Mèxic per les seves idees socialistes i republicanes. Va escriure nombroses obres de filosofia.

Passatge obert al trànsit en els terrenys on la família Magarola va construir el seu palau al segle XVIII. La porta del passatge és la de l'antic palau, amb l'escut del llinatge a la llinda. La casa va ser la seu de la procura a Barcelona de Montserrat.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Josep Moran Ocerinjauregui. Toponímia del Pla de
Barcelona. 1980; Altres escrits i informes

Segons Víctor Balaguer podria ser el nom d'un conegut bandoler, Pere Rocaguinarda. Bandoler, cap dels nyerros i que Cervantes menciona en el Quixot. D'altra banda, els historiadors Roca i Comas afirmen que es pot tractar de Pedro Ladrón Ridaure, cavaller aragonès.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922

El cronista Jeroni Pujades (1568 – 1635) explica que hi va créixer un pi al mig de la plaça que toca al carrer, just davant de la porta del temple. D’altra banda, la llegenda popular diu que un mariner, supervivent de la guerra contra els sarraïns, va trobar una imatge de la Mare de la Déu a la copa d’un pi. D’aquí també l’origen del temple que hi ha actualment.

Segons Víctor Balaguer, l'any 1133 Ramon Bernat de Maçanet va donar una casa amurallada als Templers per a que fessin la seva residència. L'ordre va construir el Palau menor on va residir fins la seva dissolució l'any 1312 . Anys més tard, Pere el Cerimoniós compra el palau per regalar-lo a la seva esposa, la reina Elionor de Sicília.
http://www.bcn.cat/nomenclator; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986

Luis de la Cerda y de la Vega (segle XVI). Va ser el XIV Duc de Medinaceli. La plaça ocupa part dels terrenys de l'antic convent de Sant Francesc donat per la família Montcada. En tancar-se el convent per la desamortització, el duc, com hereu dels Montcada, el va reivindicar.
Josep Moran Ocerinjauregui. Toponímia del Pla de
Barcelona. 1980; Altres escrits i informes; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Coexisteixen diverses versions sobre l’origen del nom. Víctor Balaguer diu que podria ser un nom familiar i també assegura que en aquest carrer hi havia una casa amb una gran cara de pedra que indicava que hi havia un burdell. Jesús Portavella afegeix que es deu a la corrupció de pedritxol, perquè al carrer hi havia un pedrís que dificultava la circulació dels carruatges. També podria ser l'adulteració de portitxol, equivalent a portalet o pòrtic petit.
Víctor Balaguer. Las calles de Barcelona en 1865; Nomenclàtor 1980 de les Vies Públiques de Barcelona; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Jesús Portavella

Nissaga de polítics i navegants que donà importants personatges a la ciutat des del segle XIII. En destaquen: Ramon Marquet (1235 - 1302). Vicealmirall de Catalunya que juntament amb Roger de Llúria i Berenguer Mallol, aconseguí el domini de la Mediterrània. Galceran Marquet va ser conseller (segle XIV) i va comandar les galeres de la ciutat que formaven part de l'expedició reial contra Gènova.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de

Coexisteixen dues explicacions sobre l'origen del nom. D'una banda, es pot tractar d'un cognom de família. Mateu Regomir fou canceller de la ciutat l'any 1258. Per una altra, pot fer referència al comte Mir. A l'inici del segle XI, va dur a terme la restauració del vell rec romà, desviant el corrent Merdanç fins a la baixada que s'anomenà del Regomir.

Cognom d'una antiga nissaga barcelonina que es van distingir en l’àmbit jurídic, militar i religiós. Jesús Portavella en destaca un tal Quintana que l'any 1391, durant el regnat de Joan I, comandava una galera en una expedició a Sardenya.

Nom de família catalana, membres de la qual apareixen en documents dels segles XIV i XV. Fins ben entrat el S. XX, el carrer Avinyó només ocupava un tram del que és ara. L’any 1920 el consistori va decidir que el carrer d'Avinyó fos tot el traçat que va del carrer Ferran fins el carrer ample.

Per l'antic Palau Reial Menor de Barcelona, enderrocat l'any 1855.
Víctor Balaguer explica que en el segle XIII va ser la Casa Capitular dels Templers i que hi van residir fins la seva dissolució l'any 1312. Anys més tard, Pere el Cerimoniós el va comprar per regalar-lo a la seva esposa, la reina Elionor de Sicília, per això va dir-se Palau de la Reina.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (HCB); Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922

Josep Pijoan i Soteras (Barcelona, 1879 - Lausana, 1963). Historiador, poeta, assagista i tractadista d'art. Va treballar en la defensa, la recuperació i la divulgació de l’art romànic. Va intervenir en la restauració i el trasllat d'obres romàniques disperses al Museu d'Art de Catalunya.

Per l’antiga església de Sant Jaume establerta el segle XI. Des de temps immemorials ha sigut el centre neuràlgic de la ciutat. Antigament era una petita cruïlla que creuava la ciutat. L'any 1598 es decidir ampliar el Palau de la Generalitat fins al porxo de l'església. L'any 1823 s'enderroca l'església i altres edificis per formar la gran plaça actual, que s'obrí el 1840.
Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Unitat Operativa del Pla de la Ciutat

Pren el nom de Frederic Marès i Deulovol (1893 - 1991). Escultor i col·leccionista. Director de l'Escola d'Arts i Oficis Artístics de Barcelona (1946) i de l'Escola Superior de Belles Arts de Sant Jordi. La seva obra es centra en retrats i escultures funeràries. Va participar en la reconstrucció de bona part del patrimoni religiós destruït durant la Guerra Civil. Va rebre amb nombrosos guardons.

Francesc Pujols i Morgades (Barcelona, 1882 - Martorell, 1962). Escriptor, poeta, filòsof i crític d'art. L'any 1908 fou designat secretari de l'agrupació Les Arts i els Artistes. Fou membre de la Junta de Museus de Barcelona i secretari de l'Ateneu Barcelonès. El 1939 s'exilià a França i en tornà el 1942. Va escriure sobre temes diversos i col·laborà en nombroses publicacions de l'època.

Per l'església dedicada a Santa Mònica (Tagaste, 332 - Òstia, 387). Aquest carrer era a tocar de l'antiga esglèsia de Sant Josep i Santa Mònica construida al segle XVII, situada al costat del Convent dels Agustins o de Santa Mònica. El convent és l'actual Centre Cultural Arts Santa Mònica. L'any 1936 va ser atacada i destruïda per milicians de la CNT-FAI. Acabada la guerra va ser reconstruida.
varis autors. Bibliotheca Sanctorum; Web de l’Ajuntament de Barcelona del nomenclàtor dels carrers:

Possible malnom d'un personatge que visqué al carrer a l'edat mitjana; no consta aquest cognom en les fonts genealògiques consultades. Possible nom de família

Pel rellotge ubicat en el centre d'aquest passatge que assenyalava les hores de les grans capitals del món, els dies del mes i les fases de la lluna. El rellotge, ja desaparegut, era obra Albert Billeter, un rellotger suís que es va establir al barri de gràcia al segle XIX.
El passatge el van construir els seus propietaris, els banquers Arnús i Codina, l'any 1862.

En aquest carrer es van establir els obradors de tapins, una mena de sandàlies amb una plataforma de suro folrada de cuir i amb una coberta de roba, que usaven antigament les dones. Aquestes sabates servien per guarir-se de la humitat i per fer més altes a les seves portadores. Segons els historiadors Roca i Comas, originàriament aquests artesans s'anomenaven xapins i xapiners.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986; Josep Roca i Ramon N. Comas. Manuscrits B-138 al 141 de l´AHCB. 1922.

El carrer es va obrir sobre el 1850 i segons Víctor Balaguer, deu el nom vella nissaga de militars que tenia terrenys al carrer. L'autor recorda a un membre de la família, general Francesc Milans del Bosch (? - 1829), distingit en la guerra del Francès i liberal lluitador per les idees progressistes. A la mateixa nissaga pertany Jaime Milans del Bosch que va participar el cop d'estat de 1981.
Unitat Operativa del Pla de la Ciutat; Ponsetí Vives, Miquel. Fitxes de nomenclatura,1986;

L'origen del nom del carrer té tres versions: Per Andreu Avel·lí Pi Arimon, es tracta de la corrupció de tres lleis, abans Trium Legem, referides a les jurisdiccions de les parròquies del barri. Per Antoni Bofarull, és el nom d'un bordell. Altres fonts diuen que deriva de tras litg, canvi de lleis que feien els jueus conversos.

Els antics magatzems del port servien per dipositar els gèneres que no podien entrar per no complir la normativa exigida per la Duana.
Segons Manuel García-Martín, el nom es deu concretament a l’existència al carrer d’un dipòsit d’Hisenda.
García-Martín, Manuel: El barrio de la playa de Barcelona que la voz común llamó Barceloneta. Catalana de Gas, S.A. Barcelona, 1989.

Rafael Aixada (Sant Feliu de Guíxols, segle XVI) fou un tinent general de les galeres de Carles I. És recordat sobretot per la seva actuació a la ciutat d'Argel, ja que va salvar el rei després de que les tropes espanyoles fossin derrotades el 13 d’octubre de 1541.

Antoni Barceló i Pont de la Terra (Palma de Mallorca, 1716-1797) fou tinent general de l’Armada. Se li atribueixen diverses gestes, com la derrota naval del pirata Selim (1763) o les accions contra Alger. De fet, com a recompensa per la seva actuació al bombardeig a Alger l’any 1783, el rei Carles III l’ascendí a tinent general. Dos anys abans, el 1779, va participar en els bloquejos navals a Gibraltar.

Cosme Damián Churruca y Elorza (Mutriku, 1761- batalla de Trafalgar, 1805) va ser militar i cartògraf. Va formar-se a l’Escola Naval d’El Ferrol. Després de l’escola, va participar al quart setge a Gibraltar. Altres episodis rellevants de la seva biografia van ser l’expedició geogràfica per l’estret de Magallanes i una temporada a l’observatori de Cadis.
L’any 1805 se li va confiar el comandament de la nau San Juan Nepomuceno, amb la que va combatre a la batalla de Trafalgar. Va morir en aquesta nau per una bala de canó.
Va escriure diversos relats tècnics i geogràfics de les seves expedicions marítimes. També va col·laborar en l'elaboració de l'atles marítim de l'Amèrica del Sud.

Giovanni Andrea Doria (Gènova, 1539 – 1606) va ser segon príncep de Melfi i almirall al servei dels virreis de Nàpols i Sicília. Va participar a la batalla de Lepant (1571) com a comandant de divisió naval sota les ordres de Joan d’Àustria. Amb anterioritat, l’any 1560, també havia participat a la batalla de Djerba, que va ser guanyada per l’imperi otomà.
Manuel García-Martín, al llibre "El barrio de la playa de Barcelona que la voz común llamó Barceloneta", considera que el nom del carrer respon a l'almirall i home d'estat genovès que va viure entre els anys 1468 i 1560 i que també es deia Andrea Doria. Aquest personatge va destacar, entre d'altres fets, per armar vuit galeres amb l'objectiu d'expulsar els francesos de Gènova i els pirates del mar Mediterrani. També va derrotar l'esquadra espanyola a les costes de Provença lluitant per al rei Francesc I de França. Després de la batalla de Pavia, va unir-se al rei Carles I d'Espanya i va vèncer els francesos a Nàpols i a Gènova. Es diu que, en una ocasió, Doria va arribar a la Barceloneta amb les seves galeres.
García-Martín, Manuel: El barrio de la playa de Barcelona que la voz común llamó Barceloneta. Catalana de Gas, S.A. Barcelona, 1989.

El nom respon a la drassana que hi havia abans de la formació del carrer. Allà s’hi construïen vaixells de tot tipus. La seva qualitat era coneguda arreu del mar Mediterrani.
El Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans defineix drassana com un conjunt d'instal·lacions militars on es conserven les forces navals o com un lloc on es construeixen i es reparen naus.
Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans

Segons el web del Nomenclàtor de l’Ajuntament de Barcelona, el nom es deu al poema èpic de Mossèn Jacint Verdaguer (Folgueroles, 1845 –Vallvidrera, 1902), premiat als Jocs Florals de 1877.
Atlàntida també és el nom d’una illa mítica esmentada als Diàlegs de Plató. Segons la mitologia grega, aquesta illa s’hauria enfonsat al mar en temps remots a causa d’un terratrèmol.

Vasco Núñez de Balboa (Jérez de los Caballeros, 1475 – Acta 1517) va ser un conqueridor que va participar en exploracions a Veneçuela. Se’l considera el primer europeu que va arribar a les aigües de l’oceà Pacífic. Va ser governador del Panamà l’any 1514. Actualment, el seu nom és habitual en parcs i carrers panamenys i, fins i tot, hi ha un monument a la seva figura a Ciutat de Panamà.
Dels carrers més antics de la Barceloneta.
Enciclopèdia Catalana.
https://www.enciclopedia.cat/EC-GEC-0046626.xml

Per la situació en direcció al baluard del Migdia de la muralla de Barcelona. Aquest baluard va existir des de l’any 1527 i fins més tard del 1843.
Seguint la definició de l'Institut d'Estudis Catalans, un baluard és un terraplè avançat que forma part de les muralles d’una ciutat. També és una obra de fortificació de forma pentagonal en els angles d’un recinte emmurallat.
Diccionari nomenclàtor de les vies publiques de Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 2010
Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans:

Berenguer Mallol (segle XIII) fou un mercader i militar català. Va ser nomenat almirall de Catalunya i Aragó durant el regnat de Pere el Gran. L’any 1286 va comandar, juntament amb Ramon Marquet, l’esquadra amb la qual Alfons III va conquerir Menorca. Durant els període 1290 – 1291 i 1299 – 1300 fou Conseller en cap de Barcelona.
Diccionari nomenclàtor de les vies publiques de Barcelona, Ajuntament de Barcelo-na, 2010

Joan Brugada i Vaquerisses (1859 – 1908) va deixar els seus béns a l’Ajuntament de Barcelona per a la construcció d’escoles. En agraïment, l’Ajuntament posà el seu nom a un carrer de la ciutat.
Diccionari nomenclàtor de les vies publiques de Barcelona, Ajuntament de Barcelo-na, 2010

S’ha considerat que el nom del carrer respon a Lluís Carbonell i Ferràs, a qui Ferran VI va concedir el títol de Marquès de la Quadra el 31 de març de 1757. Els seus descendents van ser propietaris de terrenys de la Barceloneta i cediren una sèrie d’horts per a la construcció de cases.
No obstant, per a l’autor Manuel García-Martín, es tracta de Guillermo Carbonell, arquitecte autor de les sales Blanca, dels Cavalls i del Tinell del Palau Reial Major de Barcelona. Va ser conservador d’aquest palau entre els anys 1368 i 1372.
García-Martín, Manuel: El barrio de la playa de Barcelona que la voz común llamó Barceloneta. Catalana de Gas, S.A. Barcelona, 1989.

Juan Martín Cermeño (? - Barcelona, 1773) va ser enginyer militar. El projecte definitiu del barri de la Barceloneta destaca com la seva obra més rellevant. Cermeño es va basar en el projecte anterior de Verboom. Els treballs d’edificació van començar l’any 1753.
Va ser comandant del cos d’enginyers de Catalunya des del 1749. També va participar en la reforma del Castell de Montjuïc i en el projecte de la capella de la Universitat de Cervera. L’any 1756 va projectar un nou baluard entre el portal de l’Àngel i els Tallers de Barcelona.
Enciclopèdia Catalana.
https://www.enciclopedia.cat/EC-GEC-0017095.xml

Joan Procopi de Bassecourt i de Bryas (Barcelona, 1740 - 1820) va ser segon comte de Santa Clara i baró de Maials. Va governar Louisiana i la Florida i va ser capità general de Cuba entre els anys 1802 i 1808. Durant la seva estada a Cuba, se li reconeix l’elaboració d’un estudi de defensa i la construcció de la bateria de Santa Clara. També va encarregar-se d’iniciar la colonització de l’illa de Pinos. Altres tasques que se li atribueixen a L’Habana són, entre d’altres, les reformes a la policia, la millora de la salubritat, l’afavoriment dels interessos del comerç o la renovació dels tribunals de justícia. Entre els anys 1802 i 1808 va ser capità general de Catalunya.
Enciclopèdia Catalana.
https://www.enciclopedia.cat/EC-GEC-0017095.xml

El nom del carrer es deu a la conreria de la cartoixa de Montalegre. Amb anterioritat hi havia hagut un convent femení que va prestar serveis als evacuats del barri de la Barceloneta durant l’epidèmia de febre groga de 1870.
Seguint la definició de l'Institut d'Estudis Catalans, una conreria és una casa de camp agregada als convents, destinada al conreu de les terres i on es donava estatge als transeünts.
Diccionari nomenclàtor de les vies publiques de Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 2010
Diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans

Joan Baptista Giné i Partagàs (Barcelona, 1836 - 1907) va ser un metge higienista i escriptor. Va destacar en la seva faceta de divulgador mitjançant el periodisme mèdic. Va col·laborar, per exemple, en la redacció d’"El Compilador Médico" i va dirigir "La Independencia Médica". L’any 1881 va fundar la publicació titulada "Revista Frenopática Barcelonesa". També va escriure un seguit d’obres sobre medicina, com "Tratado de higiene rural" (1860). A més, va crear l'Institut Mèdic de Barcelona i va ser degà de la Facultat de Medicina.

Miquel Escuder i Castellà (Terrassa, 1835 - Barcelona, 1908) va ser un industrial que va iniciar la fabricació de màquines de cosir a la Barceloneta. Escuder va esdevenir el principal proveïdor a l’Amèrica Llatina. D’altra banda, va construir motors de gas i va treballar en el muntatge d’espectacles a Barcelona.
Se’l recorda també per l’organització d’alguns actes, com una loteria premiada amb 3 màquines de cosir. Va repartir uns 10.000 bitllets de forma gratuïta per aquesta loteria. Durant els dies de Carnestoltes de 1876, Escuder va recórrer la Barceloneta amb un canó que disparava caramels, ninos i altres productes fabricats per ell mateix.

Ramon Trias Fargas (Barcelona, 1922 - el Masnou, 1989) va ser economista i polític. Va formar part de l’Institut d’Estudis Catalans i va ser catedràtic d’hisenda pública de la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat de Barcelona. En la seva vessant política, destaca la fundació del partit Esquerra Democràtica de Catalunya l’any 1975. Aquesta formació estava vinculada amb la Internacional Liberal i l’any 1978 es va fusionar amb Convergència Democràtica de Catalunya. Trias i Fargas va defensar la integració dels discapacitats psíquics. Amb aquesta finalitat, va impulsar una iniciativa per a l’aprovació de la Llei d’integració social del minusvàlid a les Corts Generals l’any 1982. Va cofundar, de la mà de la seva dona, la Fundació Catalana Síndrome de Down el 1984.
Va ocupar diversos càrrecs polítics: diputat a les Corts pel Pacte Democràtic de Catalunya el 1977 i per Convergència i Unió el 1979. També va ser no-menat conseller d’Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya l’any 1980. Amb posteriorment, va assumir altres càrrecs a l’Ajuntament de Barcelona, al Senat i al Govern de la Generalitat de Catalunya.
Diccionari nomenclàtor de les vies publiques de Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 2010

El nom es deu a l’antiga fàbrica del gas.
L’antic edifici de la Catalana del Gas, l’estructura d’un dels gasòmetres i la torre de les aigües són l’herència de la primera fàbrica del gas de la ciutat, que es va instal·lar a la Barceloneta. La resta de les instal·lacions van ser enderrocades durant les obres de transformació de Barcelona per als Jocs Olímpics de 1992.
La primera concessió per fabricar gas a Barcelona es va subscriure amb Charles Lebon el 14 de juny de 1841 per un període de 15 anys. Per contracte, l’empresa havia de sufragar, obligatòriament, les despeses de la conservació de les faroles i la compra de canelobres. L’Ajuntament també obligava l’empresa a facilitar l’enllumenat dels hospitals, casernes, col·legis i altres edificis municipals sense el càrrec establert per a l’enllumenat particular.
L’Ajuntament de Barcelona va adquirir la fàbrica del gas l’any 1995 i va dur a terme unes acurades feines de rehabilitació. Una escola taller de la ciutat es va encarregar de la remodelació. Per aquestes feines es van tenir en compte criteris bàsics de sostenibilitat.
Ajuntament de Barcelona.

El carrer havia estat, temps enrere, un camí que duia a un indret de barraques batejat amb el nom de Ginebra. Aquestes estaven escampades al voltant del fort de Sant Carles.

Francesc Grau i Torras va cedir a la ciutat tres cases que estaven situades als números 25, 27 i 29 d’aquest carrer i als números 24,26 i 28 del carrer Guitert. L’objectiu de la donació fou la instal·lació d’escoles municipals. En agraïment, l’Ajuntament posà el seu nom a un carrer de la ciutat.

Popular carrer de la Barceloneta. Es disposa de poca informació sobre el nom d'aquest carrer. Suggerim que "judici" pot respondre al nom rebut popularment.

Avel·lí Guitert de Cubas (Barcelona, 1841 - 1914) va ser un cronista que va investigar la història de la Barceloneta. Va elaborar una obra amb el títol Barceloneta que recopilava el passat d’aquest barri. També va ser secretari de la tinència d’alcaldia durant quaranta-cinc anys.

El carrer duu el nom amb motiu dels safareigs públics de Barcelona que hi havia. Un safareig és un receptacle que s’omple d’aigua i serveix per rentar la roba o regar.
Diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans

En aquest carrer hi vivien fusters, calafats, ferrers i professionals d’altres oficis relacionats amb la construcció i la reparació de vaixells.
Una mestrança és un conjunt de tallers on es construeixen i es reparen les peces i accessoris dels vaixells de guerra. Al conjunt de treballadors d’aquests tallers també se’ls anomena mestrança.
Diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans

Aquest carrer donava accés als tallers de l’empresa La Maquinista Terrestre i Marítima. Després s’establiren grans tallers de l’empresa a Sant Andreu de Palomar.
Aquesta empresa fou la constructora principal d’obres metàl·liques, de maquinària industrial, de motors diesel, així com de tot tipus de peces per a la indústria. L’any 1895 se li va encarregar la construcció del dic flotant del Port de Barcelona.
L’empresa es va instal·lar, en un primer moment, en uns terrenys de la Barceloneta que van ser aportats per Valentí Esparó i que més tard es van ampliar amb altres terrenys i cases. La data de constitució de l’empresa és el 14 de setembre de 1855. Entre els objectius inicials de La Maquinista Terrestre i Marítima, trobem, entre d’altres, la fundació de metalls, la construcció de bucs, de calderes, de motors hidràulics, de màquines per a filats, teixits i estampats i, en definitiva, la construcció de tot tipus de màquines que es consideressin convenients.

Antic carrer major del barri. El nom del carrer fa referència a la proximitat del barri al mar i a la seva vinculació amb el món mariner en general.

En aquest carrer va haver-hi, temps enrere, un alberg per a mariners en trànsit que esperaven embarcar. El nom del carrer també serveix d'homenatge als homes de mar.

És el passeig que voreja el mar des de la Barceloneta fins al carrer Marina. Un dels principals passeigs de la Barceloneta i lloc d'esbarjo dels barcelonins. Antigament hi havia els famosos xiringuitos i banys Sant Sebastià.

Jaime Miguel de Guzmán-Dávalos Spínola (Sevilla, 1690 - Barcelona, 1767) va ser capità general de Catalunya de forma interina entre els anys 1742 i 1746 i pròpia-ment de l’any 1755 al 1767.
Durant els anys del seu mandat, es va dur a terme una important actuació urbanística. Juan Martín Cermeño va rebre l’encàrrec d’urbanitzar la Marbella, actual Barceloneta. El nou barri va allotjar aquells que van haver de marxar del barri de la Ribera per la construcció de la ciutadella.
Va voler correspondre l’afecte que els veïns de la Barceloneta sentien per ell amb la construcció de vuit cases amb un lloguer que passava a formar part d’un fons de reserva i que es destinava, el dia de Sant Miquel Arcàngel, a totes les noies pobres i orfes nascudes allà que es casaven aquell dia. A més, el fons de reserva també es destinava a la conservació del rellotge públic instal·lat al temple i al lluïment de les festes del Corpus i de l’Aparició de Sant Miquel Arcàngel.
Malgrat les seves polítiques de grans obres públiques o de millores per a la ciutat, Jaime Miguel de Guzmán-Dávalos Spínola també va emprar la duresa militar en alguns moments, com la revolta popular de 1766 causada per la mancança de blat.

El nom del carrer és el del barri que l'acull. La Barceloneta és un dels barris de Ciutat Vella. Històricament, barri de pescadors i gent del mar. L'artífex de la seva urbanització va ser Cermeño, que dóna nom a un altre carrer del barri.

Joan Maria Oliveras de Carbonell i de l'Estanyol (Vic, 1797 - Barcelona, 1879) va ser marquès de la Quadra i senyor de la Quadra de Sant Agustí de Lluçanès. Va fomentar la Caixa d’Estalvis i es va caracteritzar per ser un filantrop. Fou propietari de terrenys a la Barceloneta.
Manuel García-Martín, al llibre “El barrio de la playa de Barcelona al que la voz común llamó Barceloneta”, indica que el títol de Marquès de la Quadra va ser concedit l’any 1757 per beneficiar el monestir de Santa Engràcia de Saragossa. Fou adjudicat a Lluís Carbonell i de Ferràs, qui va ser regidor degà de Barcelona i capità del seu port militar. Els seus hereus van cedir els horts de Gurri, Botet i Torrents per a la construcció de cases a la Barceloneta.

Mar continental entre Europa, Àfrica i Àsia. Mar del qual la Barceloneta hi té les platges i el port.

Ramón de Meer y Kindelán (Barcelona, segle XVIII - segle XIX) va ser militar, baró de Meer i primer comte de Gra (1845). L’any 1837 va ser nomenat capità general de Catalunya. Durant el seu mandat va reprimir amb mà dura els progressistes. Entre algunes de les seves actuacions, poden citar-se també la reorganització de l’administració militar o la protecció de l’activitat econòmica. L’any 1838 va autoritzar la construcció d’un segon pis a les cases de la Barceloneta. Va ser rellevat del càrrec de capità general l’any 1839, però tornaria a ser-ho entre els anys 1843 i 1845.

Miquel de Boera (Sant Feliu de Guíxols, segles XV - XVI) fou militar. Va ser general al servei del virrei de Nàpols. Entre d'altres episodis de caràcter militar, destaquen les participacions en la batalla de Ravenna contra els francesos (1512) i en les expedicions a Trípoli i Orà durant el regnat de Carles I. En aquests anys, va comandar les galeres d’Itàlia i l’any 1543 va formar part de la defensa del Rosselló contra la invasió francesa. Està enterrat a l’església de Santa Anna a Barcelona.

Joan Monjo i Pons (Maó, 1818 - Barcelona, 1884) va ser constructor naval. Va escriure obres de caràcter tècnic i acadèmic sobre la construcció de naus, entre les que cal citar el primer tractat d’arquitectura naval publicat a Espanya (1856).
La seva biografia inclou uns anys a Cuba i l’exercici de professor a Arenys de Mar. Més tard, però, es dedicaria principalment a l’estudi de la construcció naval. Va treballar amb Narcís Monturiol a partir de 1860. També va dirigir l’escola nàutica d’Arenys de Mar i va ser el fundador d’una altra a Sant Joan de Vilassar.

Joan de Borbó i de Battenberg (La Granja de San Ildefonso, 1913 - Pamplona, 1993) va ser infant d’Espanya entre els anys 1913 i 1933 i príncep de Girona, Astúries i Viana de 1941 a 1993. Quan es va proclamar la Segona República, va exiliar-se. Ja durant el franquisme, Alfons XIII, el seu pare, va renunciar a ser el cap de la Casa Reial l’any 1941. D’aquesta manera, Joan de Borbó va convertir-se en el pretenent al tro i aquell mateix any va prendre el títol de comte de Barcelona, el qual va mantenir fins a la seva mort l’any 1993. Durant la transició, va abdicar en favor del seu fill Joan Carles, que havia estat educat a Espanya sota la tutela del dictador Franco. Anys abans, el 1969, Franco havia nomenat Joan Carles el seu successor amb el títol de rei a la prefectura de l’estat.
Per molts veïns i veïnes del barri continua sent passeig Nacional, tal com era anomenat abans del canvi de nom.

Francesc Paredes (segle XVIII) va ser tinent coronel d’enginyers. Va rebre l’encàrrec de la construcció del barri de la Barceloneta per part del marquès de la Mina, que fou capità general de Catalunya en dos períodes entre els anys 1742 i 1767.
Va dirigir les obres de l’església de Sant Miquel del Port de Barcelona entre 1753 i 1755. Sota la seva direcció es van urbanitzar diversos carrers de la Barceloneta durant l’any 1753.
Enciclopèdia.cat: https://www.enciclopedia.cat

Pau Vila i Dinarés (Sabadell, 1881 – Barcelona 1980) va ser geògraf i pedagog. A causa de la repressió franquista, va haver d’exiliar-se, primer a Colòmbia i després a Veneçuela. Va tornar a Catalunya l’any 1962. Entre la seva obra, cal esmentar la fundació de tres escoles geogràfiques a Catalunya, Colòmbia i Veneçuela. Va ser membre de l’Institut d’Estudis Catalans i va rebre el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes l’any 1976. També va ser condecorat com a doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona. La Generalitat de Catalunya li va encarregar la divisió en comarques de Catalunya.

En homenatge als pescadors de la Barceloneta, homes de mar encarregats de la captura de la pesca i que habitaven al barri amb les seves famílies.

Francisco Pizarro González (Trujillo, 1478 - Lima, 1541) va ser un conqueridor. Al llarg de la seva vida va ocupar diversos càrrecs, com el de governador, capità general o adelantado de les noves terres. És recordat sobretot pel seu lideratge en l’expedició de la conquesta del Perú. Va ser un dels protagonistes de la Guerra Civil que el va enfrontar amb Diego de Almagro al Perú, un altre conqueridor espanyol.

El nom es deu a la parròquia de Sant Miquel del Port, que és l’església parroquial de la Barceloneta. De forma paral·lela a la creació del barri, es va construir aquesta església. El projecte del temple va ser obra de Cermeño i la construcció va ser assumida per Francisco Paredes. Es considera una obra destacada de l’arquitectura barroca classicista de Catalunya. Actualment, es tracta d’una obra protegida com a Bé Cultural d’Interès Local.

Joan Boscà i Almogàver (Barcelona, 1492 - 1542) va ser escriptor i militar. Es va decantar preferiblement per la llengua castellana. Un altre aspecte rellevant de la seva biografia és la seva tertúlia a Barcelona, que es va convertir en un centre de promoció de les idees literàries del Renaixement.
És autor de les famoses "Rimas castellanas". Es considera que la seva innovació més significativa va ser el vers solt. En català, és conegut el seu poema Esparsa.

Pompeu Gener i Balbot (Barcelona, 1848 - 1920) va ser un escriptor conegut amb el nom de Peius. Va rebre una formació científica, progressista i cosmopolita. És l’autor de diverses obres de temàtica i gènere diferents, com “Herejías “(1887), “Amigos y maestros” (1898),”Los cent consells del Consell de Cent” (1891) o “Se-nyors de paper!” (1901-1902). Va participar en el Primer Congrés Catalanista (1880).

Ciutat del sud-oest Galícia. Se la considera sobretot una ciutat de serveis, ja que la indústria de la zona es concentra a la ciutat veïna de Vigo. Actualment, compta amb més de 82.000 habitants.

Es refereix a la proclamació l’any 1833 de Maria Isabel Lluïsa (Madrid, 1830 - París, 1904) com a Isabel II reina d’Espanya quan només tenia tres anys. Era filla de Ferran VII i de la seva dona Maria Cristina de les Dues Sicílies. El seu naixement i la seva arribada al tro va ser motiu d’un llarg conflicte que va enfrontar els seus partidaris amb els partidaris de Carles Maria Isidre de Borbó, el seu oncle i l’hereu a la corona fins a la revocació de la Llei Sàlica per part de Ferran VII.

Francesc d'Assís Bruguera i Lladó (Barcelona, 1802 - 1870) va ser sacerdot i rector de la parròquia de Sant Miquel de la Barceloneta. Va morir a causa de la febre groga després d’ajudar als feligresos del barri.
Manuel García-Martín explica, al llibre “El barrio de la playa de Barcelona que la voz común llamó Barceloneta”, que l’historiador Avelí Guitert de Cubas va considerar que aquest carrer estava dedicat a l’esmentat rector de l’església de Sant Miquel del Port. No obstant, Manuel García-Martín opina que, per les dades de la làpida, sembla que el nom es deuria a Mateo Bruguera, que l’any 1867 va ingressar a l’Acadèmia de les Bones Lletres de Barcelona i que fou autor d’un seguit d’obres, com “Historia del memorable sitio y bloqueo de Barcelona y heroica defensa de los fueros y privilegios de Catalunya en 1713-1714”. La làpida en qüestió indica: “Mataró 1820 – Barcelona 1882. Sacerdot i historiador”.

En aquell carrer va existir un magatzem de sal per a la pesca.

Ciutat de Castella i Lleó. En aquesta ciutat es troba la universitat més antiga d'Espanya, que data de l'any 1218. L'any 1988 la ciutat vella va ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

Joan Salvat Papasseit (Barcelona, 1894 - 1924) va ser escriptor, poeta i periodista. Va ser un reconegut poeta d’avantguarda. Va simpatitzar amb les corrents anarquistes de l’època i va escriure diversos articles de crítica social tant en llengua castellana com catalana. Durant els anys 60, músics de la Nova Cançó van donar veu a alguns dels seus poemes més famosos.
Salvat Papasseit va estar vinculat al barri de la Barceloneta per diversos motius. Va viure al carrer Doctor Giné i Partagàs juntament amb la seva dona Carmen Eleuterio i les seves dues filles. A més, va publicar, en col·laboració amb altres autors, quatre números de la revista "Mar Vella" i el seus “Poemes en ondes hertzianes” es van imprimir en uns tallers tipogràfics del barri de la Barceloneta. A banda d'aquest carrer, Barcelona també recorda aquest escriptor amb un monument al Moll de la Fusta.

Carlo Borromeu di Medicis (castell d'Arona, Llombardia 1538 - Milà, 1584) va ser cardenal i arquebisbe de Milà. Pius VI el va canonitzar l’any 1610. Es va dedicar el carrer a Sant Carles en un moment en què regnava Carles III.

Espòs de la Verge Maria, mare de Jesús de Natzaret. És venerat com a sant per tots els cristians.

El nom es deu a la parròquia de Sant Miquel del Port, que és l’església parroquial de la Barceloneta. Sant Miquel és el patró de la Barceloneta. Durant la Guerra Civil Espanyola el carrer va ésser batejat com de Miquel Perdola, veí de la Barceloneta i membre del POUM mort al Front d'Aragó.

Sant Elm (? - Formia, 303). Bisbe de Campània. Es correspon amb sant Erasme, patró dels navegants, i sant Telm. En un barri de pescadors i gent de mar, es dedica un carrer al patró dels navegants.
Durant la Guerra Civil Espanyola el carrer va ésser batejat com d'Amadeu Colldeforns, diputat d'ERC al Parlament de Catalunya mort durant el sollevament militar del 19 de juliol de 1936, a Barcelona.

Clara d’Assís (Assís, 1193 - 1253) va ser una religiosa italiana que va col·laborar amb Sant Francesc d’Assís i va fundar l’ordre de les clarisses. Va ser canonitzada per Alexandre IV l’any 1255, dos anys després de la seva mort. La seva vida monàstica va girar al voltant de la pobresa. Des del segle XVIII i fins al XX hi hagué el monestir de Santa Clara a la plaça del Rei.

Santa Lluïsa de Marillac (1591 - 1660) va fundar l'orde de la Congregació de les Germanes de la Caritat amb sant Vicenç de Paül.
També se la coneix amb el nom de mademoiselle Le Gras pel seu matrimoni amb Antonio Le Gras, que va ser secretari de la reina Maria de Mèdici.
Al barri de la Barceloneta, les Germanes de la Caritat van fundar diverses institucions, com l’Escola de María Niña, més coneguda com Les Dames, l’Asil Col·legi de Sant Joan Bautista, que es va establir en uns terrenys cedits pels hereus del marquès de la Quadra, la Sala Asil Sant Joan Bautista, on se servien menjars als infants, o el Col·legi de Nostra Senyora de Montserrat, a càrrec de les Germanes fins l’any 1981. Actualment, aquest col·legi és una residència i centre de dia que rep el nom de Bertran i Oriola.

Ciutat i capital d'Andalusia. És la ciutat més poblada d'Andalusia i la quarta d'Espanya, després de Madrid, Barcelona i València. L'anomenada Àrea Metropolitana de Sevilla té més d'un milió i mig d'habitants.

Algunes fonts indiquen que Henry Trelawney va ser un oficial anglès que va defensar Barcelona a la Guerra de Successió l'any 1705.
No obstant, d'altres indiquen que va morir l'any 1702, un any després de l'inici de la Guerra de Successió, i que es va mostrar en contra de l'entrada d'Anglaterra a l'esmentat conflicte.

Ciutat de Castella i Lleó amb una població actual al voltant dels 40.000 habitants.

Municipi valencià que està situat a la zona del Baix Segura.

Escar és un lloc a propòsit per a varar i treure les naus.

La Vicaria és el nom que rebia una casa que existia al carrer. Fou la residència dels vicaris que s’encarregaven de les funcions parroquials a la Barceloneta.

Municipi valencià de la Marina Baixa. Es va dedicar aquest nom al carrer pels mariners i pescadors que vivien a la Barceloneta i que procedien d’aquesta població valenciana.

Municipi del Baix Maestrat. El nom es va posar en honor a molts pescadors i mariners que es van establir en aquell carrer i que procedien d’aquesta població del País Valencià.

Tanca la dàrsena de la Indústria pel sud. Nom del país que acull el barri de la Barceloneta.
Aquest moll, juntament amb els d'Espanya, de Barcelona, de Pescadors i de Balears, va acabar de construir-se en diverses fases de les obres dutes a terme entre els anys 1901 i 1912. L'objectiu va ser posar les modernes concepcions portuàries al servei de la navegació i del transport marítim.
Els molls o equipaments del port van anar quedant obsolets en diferents moments. Per aquest motiu, als anys vuitanta es va arribar a una sèrie d'acords i es van iniciar un seguit de transformacions.
Alemany i Llovera, Joan: El puerto de Barcelona. Barcelona, 1998.

Està situat entre el dic de l'Est i el dic flotant. Llevant significa est i vent que ve de l'est.
Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans.

Voreja el passeig Marítim de la Mar Bella.
De fet, litoral vol dir relatiu o pertanyent a la vora del mar.
Va sorgir amb la urbanització de la Vila Olímpica del Poblenou.

Petita embarcació utilitzada per a la pesca. El seu ús es va estendre molt entre els pescadors de la Barceloneta al segle XIX.
Seguint la definició del Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans, un llagut és un "bastiment català no cobertat, amb corredors o sense, no gaire gran, de dues ro-des, d’aparell llatí d’un sol arbre inclinat endavant i al bell mig de la carena, amb cap de mort, rems, etc., i destinat a la pesca o al tràfec".
Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans.

Jaume Aiguader i Miró (Reus, 1882 - Mèxic, 1943) va ser polític, metge i periodista. També va ser alcalde de Barcelona entre els anys 1931 i 1933.
Jaume Aiguader estava molt preocupat per les qüestions socials i va ser amic de reconeguts sindicalistes catalans com Salvador Seguí o Francesc Layret. Va estar afiliat a la Unió Socialista de Catalunya i va ingressar posteriorment a Estat Català, partit que va dirigir en clandestinitat durant la dictadura de Primo de Rivera. Va estar empresonat en dues ocasions durant la dictadura de Primo de Rivera. En representació d’Estat Català, l’any 1930 va participar al pacte de Sant Sebastià i va ser designat membre del comitè revolucionari que s’hi va crear.
L’any 1931 va participar amb altres partits i entitats en la fundació d’Esquerra Republicana de Catalunya. Durant la Guerra Civil espanyola (1936-1939) va ser Ministre del segon govern de Largo Caballero l’any 1936. El 1937 va ser Ministre de Treball i Assistència Social de Negrín. Després de la guerra va haver de marxar a l’exili, primer a França i després a Mèxic,on va morir l’any 1943. Durant els seus anys a Mèxic, va col·laborar de forma activa amb la premsa dels republicans i els nacionalistes a l’exili.
Memòria Esquerra.

Està situada a l'extrem sud de la Barceloneta i envoltada pel mar en ambdós costats.

Illa grega de la mar Jònica. Pàtria d'Ulisses. Per això, ha estat el centre de recerques arqueològiques encaminades a verificar les dades de l'Odissea.
També ciutat utòpica dels primers socialistes del segle XIX

Poema grec atribuït a Homer. Narra les aventures d’Ulisses, un dels herois del setge a Troia, en el seu retorn cap a Ítaca. Es tracta d’un retorn per mar ple de perills. Se li atribueix la influència d’una tradició oral caracteritzada per diferents elements, com el folklore, els monstres i països fantàstics o la importància dels oficis.

Hilari Salvadó i Castell (Barcelona, 1899 - 1966) va ser polític. Era fill de pescadors de la Barceloneta. Un temporal va causar la mort del seu pare i de quatre germans l’any 1911. Va militar a Esquerra Republicana i fou empresonat pels fets d’octubre de 1934. Va substituir Carles Pi i Sunyer com alcalde de Barcelona l’any 1937. Durant el conflicte bèl·lic amb els franquistes, Salvadó va construir refugis antiaeris, va dur a terme campanyes d’informació pels bombardeigs franquistes i va viatjar incansablement a ciutats europees per denunciar els atacs a la població civil i reclamar l’ajuda de les democràcies. L’any 1939, un cop finalitzada la Guerra Civil i instaurada la repressió franquista, Hilari Salvadó es va exiliar.

Charles Robert Darwin (Shrewsbury, 1809 - Downe, 1882) va començar medicina a la universitat d’Edimburg, però de seguida va deixar aquests estudis pels de teologia. Va ser membre del cercle d’aficionats a les ciències naturals de Cambridge i es va relacionar amb científics de renom, com Henslow i Dedgwick. De fet, Henslow el va recomanar per ocupar el càrrec de naturista al vaixell HMS Beagle, que havia d’emprendre un viatge per l’Amèrica del Sud i les Índies orientals. Aquesta expedició va durar cinc anys i va canviar la vida de Darwin, que va tornar a Anglaterra amb 27 anys i decidit a dedicar la seva vida a la ciència.
És conegut per la seva teoria de l’evolució. La seva formulació va anar acompanyada d’evidències per sostenir-la. Aquesta teoria va quedar plasmada al llibre “L’origen de les espècies”, del qual van exhaurir-se els exemplars de la primera edició molt ràpidament. Va aconseguir convèncer científics importants, malgrat que també tenia oponents.

El nom prové de l'antiga fàbrica del gas que hi havia a la Barceloneta.
L’antic edifici de la Catalana del Gas, l’estructura d’un dels gasòmetres i la torre de les aigües són l’herència de la primera fàbrica del gas de la ciutat, que es va instal·lar a la Barceloneta. La resta de les instal·lacions van ser enderrocades durant les obres de transformació de Barcelona per als Jocs Olímpics de 1992.
La primera concessió per fabricar gas a Barcelona es va subscriure amb Charles Lebon el 14 de juny de 1841 per un període de 15 anys. Per contracte, l’empresa havia de sufragar, obligatòriament, les despeses de la conservació de les faroles i la compra de canelobres. L’Ajuntament també obligava l’empresa a facilitar l’enllumenat dels hospitals, casernes, col·legis i altres edificis municipals sense el càrrec establert per a l’enllumenat particular.
L’Ajuntament de Barcelona va adquirir la fàbrica del gas l’any 1995 i va dur a terme unes acurades feines de rehabilitació. Una escola taller de la ciutat es va encarregar de la remodelació. Per aquestes feines es van tenir en compte criteris bàsics de sostenibilitat

Situat a tocar del Port Olímpic. Nom relatiu al mar.

Cercle que té assenyalats en trenta-dues direccions els rumbs en què es divideix l'horitzó. Tot i que ja s’havia utilitzat amb anterioritat, és amb l’Atles català que la rosa dels vents ja integra tots els tres de l’actualitat. Aquest atles data, aproximadament, del 1375 i és el primer en incorporar una rosa dels vents.
Revista Sapiens.

Segons Jesús Portavella, el nom recorda el primer convent de frares predicadors que sant Domènec va establir prop d'aquest carrer l'any 1219. Abans s'havia nomenat de la Sinagoga Major ja que està situat a l'antic barri jueu de Barcelona, el call. Durant
Barcelona, parc i jardins.

Pren el nom del poble ibèric dels laietans, establert a les comarques del Maresme, el Barcelonès, el Baix Llobregat i el Vallès. Tenien la seva capital a la ciutat de Laie localitzada prop de la pedrera romana de Montjuïc. La via fou projectada el 1879 pe
Nomenclàtor 1980 de les Vies Públiques de Barcelona